Книга радостi: вiчне щастя в мiнливому свiтi
Далай-лама XIV

Десмонд Мпило Туту

Дуглас Абрамс

• Бесселер за версiею The New York Times • Поради вiд Далай-лами та архiепископа Туту • Вiдповiдi на питання: як впоратися з гнiвом, люттю, горем, вiдчаем, зневiрою Свiтовi духовнi лiдери, лауреати Нобелiвськоi премii миру, Далай-лама i Десмонд Туту дiляться секретами, що допоможуть поглянути на себе i власне життя по-новому. Автори навчать, як досягти духовноi гармонii, розкажуть про причини виникнення негативних емоцiй i про те, як давати iм раду. Радiсть закладено в кожному з нас, це почуття не залежить вiд соцiального статусу, матерiального добробуту, сiм’i чи кар’ери. Стань щасливiшим уже сьогоднi! У цiй книзi ви знайдете практичнi поради, медитацiйнi вправи, iсторii з життя, що надихають i дарують можливiсть змiнити кожен день на краще.

Його Святiсть Далай-Лама, Архiепископ Десмонд Туту

за участю Дугласа Абрамса

Книга радостi

Вiчне щастя в мiнливому свiтi

Запрошення до радостi

З нагоди одного з наших особливих днiв народження ми зустрiлись на тиждень у Дармсалi, щоб насолодитися своею дружбою i створити те, що, як ми сподiваемося, стане нашим подарунком для iнших. Напевно, немае нiчого радiснiшого за народження, але ми проводимо значну частину життя, вiдчуваючи смуток, стрес i страждання. Сподiваемося, що ця книжка стане запрошенням до бiльшоi радостi й бiльшого щастя.

Жоднi випробування не визначають майбутне. Його визначаемо ми. Щодня i щомитi ми можемо створювати i вiдновлювати свое життя й саму якiсть життя людини на нашiй планетi. Такою силою ми володiемо.

Не можна знайти тривале щастя, дбаючи про мету або досягнення. Його немае в достатку чи в славi. Воно лише в думках i в серцi людини, i ми сподiваемося, що саме там ви його знайдете.

Наш спiвавтор, Дуглас Абрамс, люб’язно погодився допомогти нам iз проектом i проводив iнтерв’ю з нами протягом цього тижня в Дармсалi. Ми попросили його переплести нашi голоси i додати власний голос оповiдача, щоб ми могли подiлитися не лише своiми поглядами i досвiдом, а й думками вчених та iнших людей щодо джерела радостi.

Ви не мусите нам вiрити. Насправдi не слiд сприймати жодне з наших тверджень як догму. Ми дiлимося з вами тим, що бачили i що дiзнались iз власного довгого життя двое друзiв з дуже рiзних свiтiв. Сподiваемося, ви визначите правдивiсть усього описаного тут, застосовуючи це у своему життi.

Кожен день являе собою нову можливiсть розпочати все спочатку. Кожен день – це ваш день народження.

Нехай ця книга стане благословенням для всiх розумних iстот i для всiх Божих дiтей – зокрема i вас.

Тенцзiн Г’яцо,

Його Святiсть Далай-лама

Десмонд Туту,

архiепископ-емерит Пiвденноi Африки

Вступ Дугласа Абрамса

Коли ми вийшли з лiтака в невеликому аеропорту, двое давнiх друзiв обiйнялись. Оглушливо гули двигуни, i позаду нас нависало заснiжене пiднiжжя Гiмалаiв. Архiепископ обережно торкнувся щiк Далай-лами, а Далай-лама склав губи так, наче посилав йому поцiлунок звiддаля. Це була мить дивовижноi прихильностi та дружби. Пiд час пiдготовки до цього вiзиту, яка тривала цiлий рiк, ми мали чiтке уявлення про значення тiеi зустрiчi для свiту, але не усвiдомлювали, що означатиме цей тиждень для них обох.

Висвiтлення цього надзвичайного тижня бесiд, проведених у Дармсалi, Індiя, у резиденцii Далай-лами в екзилi, стало великим привiлеем i неабиякою вiдповiдальнiстю. У цiй книзi я намагався подiлитися з вами iхнiми вiдвертими розмовами, сповненими безкiнечним смiхом та перемежованими гiркими спогадами про любов i втрату.

Хоча вони зустрiчались лише шiсть разiв, мiж цими чоловiками iснував зв’язок, що виходив за межi тих коротких вiзитiв, i кожен з них вважав iншого своiм «шалапутним духовним братом». Нiколи ранiше в них не було нагоди провести стiльки часу разом, насолоджуючись дружбою, та, iмовiрно, нiколи бiльше не буде.

Важкi кроки смертi постiйно вiдчувались у наших розмовах. Плани двiчi доводилося скасовувати, щоб архiепископ змiг вiдвiдати похорони своiх ровесникiв. Оскiльки стан здоров’я i мiжнародна полiтика неначе змовилися тримати iх на вiдстанi, ми розумiли – це може бути iхня остання зустрiч.

Протягом тижня нас огортали променi м’якого свiтла, спрямованi таким чином, щоб не зашкодити чутливим очам Далай-лами, тимчасом як п’ять вiдеокамер кружляло навколо нас. У своiх спробах збагнути радiсть ми дослiдили чимало найглибших життевих питань. Ми шукали справжню радiсть, яка не залежить вiд мiнливих обставин. Ми знали, що нам випаде говорити про перешкоди, якi так часто роблять радiсть недосяжною. У цих дiалогах вони визначили вiсiм стовпiв радостi – чотири стовпи розуму i чотири стовпи серця. Збираючи iнформацiю, яка допомогла б нашим читачам знайти тривале щастя в мiнливому i часто хворому свiтi, цi двое видатних лiдерiв погодилися щодо найважливiших принципiв i вказали на промовистi вiдмiнностi.

Ми мали нагоду щодня пити теплий чай «дарджи

iнг» i дiлити хлiб – тибетський плаский хлiб. Усiх, хто брав участь у записi iнтерв’ю, запрошували на цi щоденнi чаювання та обiди. Одного особливого ранку Далай-лама навiть ознайомив архiепископа з власною медитативною практикою у своiй приватнiй резиденцii, натомiсть архiепископ здiйснив для нього таiнство евхаристii, яке зазвичай е привiлеем християн.

Зрештою, наприкiнцi тижня ми вiдзначили день народження Далай-лами в Тибетському дитячому мiстечку, в однiй зi шкiл-iнтернатiв для дiтей, що втекли з Тибету через заборону китайськоi влади здобувати освiту на основi тибетськоi культури i мови. Батьки вiдправляють дiтей гiрськими стежками з провiдниками, котрi обiцяють вiдвести iх до школи Далай-лами. Важко уявити собi бiль батькiв, якi вiдсилають своiх дiтей далеко вiд домiвки, знаючи, що не побачать iх у найближчi десять рокiв, а можливо, взагалi нiколи.

У цiй школi, сповненiй травм, понад двi тисячi учнiв i iхнi вчителi радiсно пiдтримували Далай-ламу, якому монашi обiтницi забороняють танцювати, коли вiн уперше обережно спробував станцювати шимi пiсля нестримного бугi у виконаннi архiепископа.

* * *

Далай-лама й архiепископ – двi видатнi духовнi постатi нашого часу, але вони також е моральними лiдерами, котрi виходять за межi власних традицiй i завжди турбуються про людство навзагал. Їхня хоробрiсть i стiйкiсть, а також незламна вiра в людство надихають мiльйони людей не пiддаватися модному цинiзмовi, що ризикуе нас поглинути. Їхня радiсть, без сумнiву, не легка i не поверхова, а випробувана вогнем труднощiв, гнiту i боротьби. Далай-лама й архiепископ нагадують нам, що радiсть – це наше невiд’емне право, навiть бiльш фундаментальне, нiж щастя.

«Радiсть, – сказав того тижня архiепископ, – значно важливiша за щастя. Хоча щастя часто сприймають як похiдну вiд зовнiшнiх обставин, про радiсть цього не скажеш». Такий настрiй думок – i серця – цiлковито вiдповiдае розумiнню Далай-лами та архiепископа стосовно того, що живить наше iснування й що зрештою веде до повноцiнного i змiстовного життя.

У дiалогах iшлося про те, що Далай-лама називае «метою життя», – про уникнення страждань i пошук щастя. Обидва дiлилися своiми важко здобутими знаннями щодо того, як жити радiсно всупереч неминучим життевим труднощам. Разом вони мiркували про те, як можна перетворити радiсть iз ефемерного стану на сталу рису характеру, зi швидкоплинного почуття на усталений спосiб життя.

* * *

Вiд самого початку ця книжка планувалась як тришаровий iменинний торт.

Перший шар – це вчення Далай-лами й архiепископа Туту на тему щастя: чи справдi можна бути радiсними навiть тодi, коли ми стикаемося зi щоденними проблемами – роздратуванням через ранковi затори на дорогах i побоюванням щодо того, чи зможемо забезпечити нашу сiм’ю; гнiвом на тих, хто нас образив, i болем через утрату тих, кого ми любимо; руйнiвним впливом хвороб i прiрвою смертi? Як нам прийняти дiйснiсть нашого життя, нiчого не заперечуючи, але й не обмежуючись неминучим болем i стражданнями? І навiть якщо маемо хороше життя, як нам жити в радостi, коли так багато людей страждають: коли нестерпна бiднiсть позбавляе людей майбутнього, коли жорстокiсть i терор заповнюють нашi вулицi, коли руйнування довкiлля загрожуе самiй можливостi життя на планетi? Ця книжка е спробою вiдповiсти на такi запитання, а також на багато iнших.

Другий шар утворено з найновiших наукових даних про радiсть, а також про всi iншi якостi, якi, на думку вчених, необхiднi для тривалого щастя. Завдяки новим вiдкриттям у науцi про мозок та в експериментальнiй психологii з’явилося багато глибоких знань щодо процвiтання людини. За два мiсяцi до поiздки я обiдав з нейробiологом Рiчардом Дейвiдсоном, першопрохiдцем у вивченнi щастя. Вiн обстежив у своiй лабораторii людей, котрi практикують медитацiю, i дiйшов висновку, що медитацiя мае вiдчутний позитивний вплив на мозок. Ми сидiли на подвiр’i в’етнамського ресторану в Сан-Франциско, i вiтер без угаву куйовдив його чорно-сиве, пiдстрижене по-хлопчачому волосся. Поки ми iли фаршированi рулети, Дейвiдсон розповiв менi, що, за зiзнанням Далай-лами, його надихають дослiдження на тему медитацii, особливо тодi, коли вiн встае рано-вранцi для черговоi практики. Якщо цi дослiдження допомагають Далай-ламi, вони ще бiльше можуть допомогти нам.

Надто часто ми сприймаемо духовнiсть i науку як непримиреннi протиборчi сили. Однак архiепископ Туту впевнений у важливостi «правди, яка пiдтверджуе сама себе» – коли багато рiзних галузей знань приводять до одного висновку. Так само Далай-лама наполягав на тому, щоб ця книга була не буддiйською чи християнською, а унiверсальною i пiдтверджувалася не лише думками або традицiями, а й наукою (вiдразу ж скажу: я юдей, хоча також вважаю себе за свiтську людину – це трохи нагадуе жарт: буддист, християнин i юдей заходять до бару…).

Третiй шар iменинного торта – це розповiдi про перебування в Дармсалi з Далай-ламою й архiепископом протягом цього тижня. Цi детальнi та особистi роздiли дадуть читачевi з

огу долучитися до мандрiвки, починаючи з перших обiймiв i закiнчуючи прощанням.

Також у кiнцi книги ми додали добiрку практик з радостi. Обидва вчителi подiлилися з нами своiми щоденними практиками, якорями iхнього емоцiйного та духовного життя. Нашою метою е не створити рецепт радiсного життя, а представити прийоми та звичаi, що допомагають Далай-ламi, архiепископовi й безлiчi iнших людей впродовж тисячолiть у цих двох традицiях. Сподiваемося, практичнi вправи допоможуть вам застосувати вчення, науковi данi та розповiдi у вашому повсякденнi.

* * *

Менi пощастило працювати з багатьма видатними духовними наставниками та вченими-першопрохiдцями нашого часу, допомагаючи iм доносити до iнших власнi знання про здоров’я й щастя (багато з тих науковцiв щедро доповнили цю книжку своiми дослiдженнями). Я впевнений, що мое захоплення – гаразд, одержимiсть – радiстю почалося в дитинствi, коли я зростав у люблячому домi, затьмареному чорним псом депресii.[1 - Чорний пес, який усюди ходить за своiм господарем, – символ депресii в англомовних краiнах (Тут i далi прим перекл., якщо не вказано iнше)] Спостерiгаючи i вiдчуваючи бiль у дуже ранньому вiцi, я знаю, скiльки страждань оселяються в людських думках i серцях. Тиждень у Дармсалi нагадував дивовижну i складну вершину на цьому шляху, завдовжки в цiле життя, до розумiння радостi та страждань.

Як посланець народу, я проводив там iнтерв’ю впродовж п’яти днiв, дивлячись у вiчi двом iз найдобросерднiших людей на планетi. Я дуже скептично ставлюся до магiчних вiдчуттiв, що iх дехто пов’язуе з присутнiстю духовних наставникiв, але вже першого дня я вiдчув поколювання в головi. Це приголомшувало, але, можливо, таким чином моi дзеркальнi нейрони, особливi емпатичнi клiтини мозку, вiдображали те, що я бачив ув очах цих двох надзвичайно люблячих чоловiкiв.

На щастя, менi не довелося самостiйно виконувати непросте завдання з передачi iхньоi мудростi. Туптен Джiнпа, головний перекладач Далай-лами протягом бiльше нiж тридцяти рокiв та дослiдник буддизму, супроводжував мене вiд початку i до кiнця. Тривалий час вiн був буддiйським монахом, але вiдмовився вiд ряси, щоб одружитись i створити сiм’ю в Канадi, отож-бо вiн став iдеальним партнером у подоланнi мiжкультурного та мовного бар’еру. Ми сидiли поряд пiд час дiалогiв, але Джiнпа також допомагав менi готувати запитання та тлумачити вiдповiдi. Вiн став для мене довiреним спiвавтором i дорогим другом.

Були озвученi не лише нашi запитання. Ми попросили весь свiт ставити своi запитання стосовно радостi, i, хоча, як з’ясувалося, у нас було на це лише три днi, ми дiстали iх понад тисячу. Неймовiрно, але найпоширенiшим запитанням було не те, як нам знайти радiсть, а як нам жити радiсно у свiтi, де так багато страждань.

* * *

Протягом цього тижня вони часто жартома грозили один одному пальцем – за мить до того, як приязно потиснути один одному руки. Пiд час нашого першого обiду архiепископ розповiв про iхнiй спiльний виступ. Коли вони готувалися вийти на сцену, Далай-лама – символ спiвчуття i миру для цiлого свiту – вдавав, що душить свого старшого духовного брата. Архiепископ повернувся до Далай-лами i сказав: «На нас спрямованi камери, поводься як праведник».

Цi два чоловiки нагадують нам, що насправдi важить те, як ми вирiшуемо поводитися кожного дня. Навiть праведникам випадае поводитись як праведники. Одначе наше уявлення про поведiнку праведникiв – серйозну й сувору, благочестиву й стриману – мало схоже на те, як цi двое вiтають свiт i один одного.

Архiепископ нiколи не претендував на святiсть, а Далай-лама вважае себе за простого ченця. Вони пропонують нам роздуми про справжне життя, сповнене болю i метушнi, у якому iм пощастило знайти такий мир, хоробрiсть i радiсть, яких ми й собi можемо прагнути. Вони бажають, щоб ця книга передавала не лише iхню мудрiсть, а й iхню людянiсть. Страждання е неминучими, кажуть вони, але ми самi обираемо, як на них реагувати. Навiть гноблення й окупацiя не можуть позбавити нас можливостi обирати свою реакцiю.

До останньоi хвилини ми не знали, чи дозволять лiкарi архiепископовi подорожувати. Рак простати повернувся й цього разу зле реагував на лiкування. Зараз архiепископа включили до експериментального протоколу, щоб перевiрити, чи зможе це стримати рак. Коли ми приземлились у Дармсалi, найбiльше мене здивували захват, очiкування i, можливо, певна тривога, що виражалися на обличчi архiепископа широкою усмiшкою i сяйвом сiро-блакитних очей.

Прибуття: ми – вразливi iстоти

– Ми е вразливими iстотами i через цю нашу слабкiсть, а не всупереч iй вiдкриваемо для себе можливiсть справжньоi радостi, – сказав архiепископ, коли я подав йому блискучий чорний цiпок зi срiблястою ручкою у формi хорта.

У життi е безлiч викликiв i нещасть, – вiв далi архiепископ. – Страх неминучий, як i бiль i зрештою смерть. Вiзьмiмо за приклад повернення раку простати – про це важко не думати.

Одна з побiчних дiй лiкiв, якi приймав архiепископ, – стомлюванiсть, i вiн про

пав майже весь перелiт до Індii, накрившись iз головою бежевою ковдрою. Ми планували поспiлкуватися пiд час перельоту, але сон був найважливiшим, i зараз архiепископ намагався швидко подiлитися своiми думками, поки ми наближались до Дармсали.

Ми зупинилися на нiч у Амрiтсарi, щоб вiн мiг вiдпочити, а також тому, що аеропорт у Дармсалi був вiдкритий лише протягом кiлькох годин на день. Того ранку ми вiдвiдали славнозвiсний Хармандiр-Сахiб, найсвятiше мiсце для сикхiв. Його горiшнi поверхи вкрито золотом, i тому його називають Золотим храмом. До гурдвари веде четверо дверей, якi символiзують вiдкритiсть цiеi традицii до всiх людей i релiгiй. Схоже, це було гарне мiсце для вiдвiдин перед початком мiжконфесiйноi зустрiчi, яка мала на метi глибокий дiалог мiж двома визначними свiтовими релiгiями – християнством i буддизмом.

Коли ми потрапили у потiк зi ста тисяч щоденних вiдвiдувачiв храму, нам зателефонували. Далай-лама вирiшив зустрiти архiепископа в аеропорту – це рiдкiсна честь, яка випадае небагатьом людям з безкiнечного числа поважних гостей. Нам сказали, що вiн уже виiхав. Ми помчали на вихiд, вiдтак до аеропорту, штовхаючи архiепископа в iнвалiдному вiзку; його лиса голова, покрита помаранчевою хусткою на знак поваги до храму, робила його схожим на музиканта з гурту Dayglo Pirates.

Фургон пробирався крiзь заюрмленi вулицi Амрiт-сара пiд супровiд автомобiльних гудкiв, i навколо нього намагалися проштовхнутись уперед автомобiлi, пiшоходи, велосипедисти, скутери i тварини. Бетоннi будiвлi стояли обабiч дорiг, i iхнi випнутi перекладини вказували на постiйне розширення. Нарештi ми дiстались аеропорту i сiли в лiтак. Ми хотiли, щоб двадцятихвилинний перелiт був iще швидшим, занепокоенi тим, що Далай-лама чекатиме нас на злiтнiй смузi.

– Прикро це визнавати, але знаходження бiльшоi радостi, – додав архiепископ, коли ми почали приземлятися, – не рятуе нас вiд неминучих труднощiв i смутку. Власне, нам стае легше розплакатись, але й розсмiятися теж. Можливо, ми просто почуваемось бiльш живими. Та коли знаходимо бiльше радостi, ми можемо сприймати страждання в такий спосiб, який додае нам шляхетностi, а не гiркоти. Труднощi не роблять нас жорсткiшими. Нашi серця розбиваються, але ми не почуваемося розбитими.

Я дуже часто був свiдком i слiз, i смiху архiепископа. Щиро кажучи, смiху було бiльше, нiж слiз, але вiн справдi легко та часто починае плакати через те, що наразi не врятовано й не об’еднано. Це все для нього важить i вiдчутно на нього впливае. Його молитви, якими був огорнутий i я, поширюються на увесь свiт i на всiх тих, хто страждае й потребуе допомоги. Онук одного з редакторiв його книжки хворiв i був доданий у дуже довгий список щоденних молитов архiепископа. Через кiлька рокiв редактор запитав у нього, чи не мiг би вiн знову помолитися за його онука, тому що хвороба повернулась. Архiепископ вiдповiв, що вiн нiколи не припиняв молитися за того хлопця.

З лiтака ми бачили заснiженi гори, якi слугують мальовничим тлом для резиденцii Далай-лами у вигнаннi. Пiсля того як Китай вторгся до Тибету, Далай-лама i сто тисяч iнших тибетцiв утекли в Індiю. Цих бiженцiв тимчасово розселили в iндiйськiй низовинi, де багато з них захворiло через спеку i москiтiв. Зрештою уряд Індii визначив Дармсалу як резиденцiю Далай-лами, i Далай-лама був дуже вдячний за вище розташування та прохолоднiшу погоду. З часом тут оселилося багато тибетцiв – так, наче ця спiльнота сумувала за гористим ландшафтом i високим розташуванням власних домiвок. І звичайно ж, насамперед вони хотiли бути ближче до свого духовного i полiтичного лiдера.

Мiсто Дармсала розташоване в пiвнiчно-iндiйському штатi Гiмачал-Прадеш, i британцi, коли правили Індiею, також тiкали сюди вiд спекотного iндiйського лiта. Наближаючись до цiеi колишньоi британськоi гiрськоi станцii, унизу ми бачили зелений килим сосен та сiльськогосподарських полiв. Густi грозовi хмари i туман часто спричиняють закриття маленького аеропорту – саме так сталось пiд час мого останнього вiзиту. Проте того дня небо було блакитним i гори стримували собою клубки хмар. Ми почали крутий спуск

* * *

– Одне велике запитання лежить в основi нашого буття, – сказав Далай-лама перед поiздкою – У чому мета життя? Я багато про це думав i дiйшов висновку, що його мета – знайти щастя.

Немае значення, чи ви, як i я, буддист, чи християнин, як архiепископ, або належите до якоiсь iншоi релiгii, або ж не належите до жодноi з них. Починаючи вiд народження, кожна людина хоче знайти щастя й уникнути страждань. На це не впливають жоднi вiдмiнностi в наших культурах, освiтi чи релiгii. Самою своею суттю ми просто прагнемо радостi й задоволення. Але так часто цi почуття стають швидкоплинними i невловимими, наче метелик, який сiдае нам на плече, а потiм летить геть.

Головне джерело щастя е в нас самих. Не в грошах, не у владi, не в статусi. Деякi моi друзi – мiльярдери, але вони дуже нещаснi. Влада i грошi не дають внутрiшнього спокою. Гонитва за зовнiшнiми досягненнями не дае спра

жньоi внутрiшньоi радостi. Треба зазирнути всередину себе.

На жаль, багато речей, якi заважають радостi й щастю, ми створюемо самi. Часто це пов’язано з негативними прагненнями нашого розуму, емоцiйною реактивнiстю або з нездатнiстю цiнувати та використовувати нашi внутрiшнi ресурси. Ми не можемо контролювати страждання, спричиненi природними катаклiзмами, але маемо контроль над стражданнями, що зумовленi нашими повсякденними бiдами. Ми створюемо левову частку своiх страждань, тому логiчно, що так само здатнi створювати й бiльше радостi. Це залежить лише вiд нашого ставлення, вiд поглядiв та реакцiй, якими ми вiдповiдаемо на ситуацii та взаемини з iншими людьми. У питаннi особистого щастя ми, як iндивiдууми, можемо зробити чимало.

* * *

Нас хитнуло вперед, коли натиснули на гальма, а потiм лiтак загуркотiв, гойднувся i швидко зупинився на короткiй злiтнiй смузi. Крiзь вiкно лiтака ми бачили Далай-ламу, який стояв на летовищi пiд великою жовтою парасолькою, що захищала його вiд яскравого iндiйського сонця. Вiн був одягнений у бордову рясу i червону шаль, хоча ми бачили помаранчевий клаптик на його жилетцi. З обох бокiв вiд нього стояли працiвники офiсу та представники аеропорту в костюмах. Індiйськi солдати, одягненi в однострiй кольору хакi, вiдповiдали за безпеку.

Представникiв ЗМІ не впустили до аеропорту. Це мала бути тепла зустрiч, на якiй робив свiтлини лиш особистий фотограф Далай-лами. Архiепископ, шкутильгаючи, спускався крутим трапом у блакитному блейзерi та своему фiрмовому капiтанському кашкетi, а тим часом Далай-лама пiдiйшов до нього.

Далай-лама осмiхався, його очi виблискували за великими окулярами в квадратнiй оправi. Вiн низько вклонився, вiдтак архiепископ розвiв руки i вони обiйнялися. Потiм вiдступили, тримаючи один одного за плечi, дивлячись один одному в очi, немов намагаючись переконати себе, що вони справдi знову разом.

– Я так давно тебе не бачив, – сказав архiепископ Туту, обережно торкаючись щiк Далай-лами кiнчиками пальцiв i уважно його розглядаючи. – Ти маеш дуже добрий вигляд.

Далай-лама, усе ще тримаючи архiепископа за вузькi плечi, стиснув губи, мов для поцiлунку звiддаля. Архiепископ пiднiс лiву руку, на якiй виблискувала золота обручка, i взяв Далай-ламу за пiдборiддя, мов дiдусь свого любого онука. Вiдтак архiепископ поцiлував його в щоку. Далай-лама, не звиклий до поцiлункiв, вiдхилився й радiсно засмiявся, i його смiх швидко доповнив дзвiнкий регiт архiепископа.

– Тобi не подобаються поцiлунки, – сказав архiепископ i поцiлував його в другу щоку.

Я подумав про те, скiльки поцiлункiв Далай-лама отримав за свое життя, адже його забрали вiд батькiв у вiцi двох рокiв i виховували в царствi обраних, далеко вiд поцiлункiв.

Вони зупинилися для урочистого вручення хадака (бiлого шарфа) – тибетський звичай, яким зустрiчають гостей i виражають повагу. Далай-лама вклонився, стиснувши долонi на рiвнi грудей у вiтальному жестi, що вiдображае нашу еднiсть. Архiепископ зняв кашкета i вклонився йому у вiдповiдь. Пiсля цього Далай-лама обмотав довгий бiлий шовковий шарф навколо шиi архiепископа. Вони шептали один одному на вухо, намагаючись перекричати шум двигуна, який i далi працював у них за спинами. Далай-лама взяв архiепископа за руку, i вони рушили до термiнала пiд жовтою парасолькою, смiючись i жартуючи, нагадуючи радше восьмилiтнiх, а не вiсiмдесятирiчних людей.

Бiлий шарф горбився на шиi архiепископа, проте звисав уздовж його маленького тiла аж до самих п’ят. Розмiр хадака виражае повагу до того, хто його отримуе, i верховнi лами отримують найдовшi хадаки. Цей хадак був найдовшим з-помiж усiх, якi менi будь-коли випадало бачити. Коли впродовж тижня архiепископу знову i знову одягали на шию хадак, вiн жартував, що почуваеться мов живий вiшак.

Нас вiдвели до маленькоi кiмнати, у якiй для Далай-лами приготували кiлька коричневих диванiв на тi випадки, коли його вилiт з Дармсали затримувався або скасовувався. Ми бачили, що представники ЗМІ чекають бiля аеропорту, вишикувавшись уздовж скляноi стiни, щоб зробити фото або поставити запитання. Лише тодi я пригадав, наскiльки визначна, ба навiть iсторична ця подорож. Було так легко загубитись у логiстицi й забути про те, що iхня зустрiч е важливою подiею для всього свiту.

У залi чекання архiепископ лiг на диван, а Далай-лама розташувався поряд у великому крiслi. Бiля архiепископа сидiла його донька Мфо, одягнена в чудову зелено-червону сукню з африканським принтом i в тюрбан у тон до неi. Наймолодша з чотирьох дiтей, вона продовжила справу свого батька i тепер була виконавчим директором Фонду Десмонда i Леi Туту. Пiд час нашоi подорожi Мфо стала на колiно i зробила пропозицiю руки й серця своiй дiвчинi Марселiнi Ван Фурт. Ця подорож вiдбулася за кiлька мiсяцiв до того, як Верховний суд США ухвалив iсторичне рiшення про легалiзацiю одностатевих шлюбiв, але архiепископ пiдтримував права гомосексуалiв упродовж десятилiть. Йому належить знана цитата про те, що вiн вiдмовився б iти в «гомофобний» рай. Ба

ато хто забувае – особливо тi, хто став об’ектом його морального осуду, що архiепископ засуджуе будь-якi види пригноблення i дискримiнацii, хай де вони йому трапляються. Невдовзi пiсля одруження Мфо позбавили служiння, тому що англiканська церква Пiвденно-Африканськоi Республiки не визнае одностатевi шлюби.

– Я дуже хотiв приiхати на твiй день народження, – сказав Далай-лама, – але у твого уряду виникли якiсь труднощi.

У той час ти зробив якiсь дуже гучнi заяви, – додав Далай-лама, поклавши руку архiепископовi на передплiччя. – Менi було приемно.

«Гучнi заяви» – це м’яко сказано.

Ідея провести тиждень у Дармсалi з нагоди дня народження Далай-лами зародилася чотири роки тому, коли архiепископ Туту святкував власне вiсiмдесятилiття в Кейптаунi, ПАР. Далай-ламу запросили як почесного гостя, але уряд ПАР пiддався тисковi уряду Китаю i не хотiв видавати Далай-ламi вiзу. Китай – один з головних покупцiв пiвденноафриканських мiнералiв та сировини.

Напередоднi святкувань архiепископ щодня виступав iз критикою пiдступностi й лицемiрства уряду на перших шпальтах пiвденноафриканських газет. Вiн навiть порiвняв можновладний Африканський нацiональний конгрес – партiю, за повернення з вигнання та звiльнення з ув’язнення членiв якоi вiн боровся впродовж десятилiть, – iз ненависним урядом часiв апартеiду. Вiн сказав, що насправдi вони навiть гiршi, позаяк злодiйство апартеiдного уряду принаймнi було вiдвертим.

– Я завжди намагаюсь уникати незручностей, – сказав Далай-лама, осмiхаючись, а потiм вказав на архiепископа, – але я був радий, що хтось iнший захотiв стати незручним. Я був дуже радий.

– Знаю, – промовив архiепископ. – Ти мене використовуеш. У цьому i полягае проблема. Ти мене використовуеш, а я не вчуся.

Пiсля цього архiепископ обережно взяв Далай-ламу за руку.

– Коли пiвденноафриканцi вiдмовилися пустити тебе на мiй вiсiмдесятий день народження, подiя вiд цього стала ще видовищнiшою, тому що Google органiзовував наше спiлкування, а цiкавiсть преси виявилася значно бiльшою, нiж була б без цього. Але це пусте – ти усюди викликаеш великий iнтерес. Я не заздрю. Знаеш, я пригадую: коли ми були в Сiетлi, там шукали примiщення, яке вмiстило б усiх, хто хотiв тебе побачити, i врештi-решт знайшли футбольний стадiон. Почути цього чоловiка хотiло сiмдесят тисяч людей, а вiн навiть не вмiе як слiд розмовляти англiйською.

Далай-лама вiд душi засмiявся.

– Дуже негарно, – вiв далi архiепископ. – Тобi слiд молитися, щоб моя популярнiсть трохи наблизилась до твоеi.

Пiд’юджування – ознака близькостi i дружби, розумiння того, що е резервуар любовi, з якого п’емо ми всi, кумеднi й недосконалi люди. Але iхнi жарти стосувалися iх самих не менше, нiж товариша, i нiколи насправдi не принижували його, а лише посилювали iхнiй зв’язок i дружбу.

Архiепископ хотiв представити всiх тих, хто допомiг органiзувати цю поiздку, i подякувати iм. Вiн вiдрекомендував свою доньку Мфо, фiлантропа i миротворця Пем Омiд’яр та мене, але Далай-лама сказав, що вiн усiх нас уже знае. Потiм архiепископ представив мою дружину Рейчел як свого американського лiкаря, колегу Пем з «Омiд’яр Груп» Пет Крiстiан, а також майбутню наречену своеi доньки – Марселiн, педiатра та професора епiдемiологii з Голландii. Йому не треба було рекомендувати останнього члена нашоi компанii, превелебного ламу Тенцiна Дондена, члена монастиря Намг’ял Далай-лами.

Тепер Далай-лама тепло потирав руку архiепископа, як i далi протягом тижня. Вони говорили про маршрут польоту i про нашу зупинку в Амрiтсарi.

– Це дуже добре. Треба вiдпочивати, – сказав Далай-лама. – Я завжди сплю по вiсiм-дев’ять годин у ночi.

– Але ти прокидаешся дуже рано, чи не так? – запитав архiепископ.

– Так. О третiй.

– О третiй?

– Завжди.

– І молишся по п’ять годин? – архiепископ пiдняв п’ять пальцiв для увиразнення.

– Так.

Архiепископ глянув угору i похитав головою.

– Нi, це забагато.

– Інодi я мiркую про природу самосвiдомостi, використовуючи так званий семиетапний аналiз, – сказав Далай-лама.

Джiнпа згодом пояснив, що це – буддiйська практика медитативних роздумiв, у процесi якоi людина шукае природу самосвiдомостi, аналiзуючи стосунки мiж собою та фiзичними i ментальними аспектами тiла й розуму.

– Наприклад, – вiв далi Далай-лама, – зараз, коли я дивлюся на тебе й аналiзую, то бачу, що це мiй дорогий, шановний друг епископ Туту. Нi, це його тiло, не вiн сам. Це його розум, але не вiн сам.

Далай-лама нахилився вперед, щоб пiдкреслити цю думку, представляючи стару як буддизм парадоксальну загадку.

– Де самосвiдомiсть епископа Туту? Ми не можемо ii знайти, – вiн жартома вдарив архiепископа по руцi.

Архiепископ мав трохи заворожений i приголомшений вигляд.

– Справдi ?

– Отже, зараз, – пiдсумував Далай-лама, – у квантовiй фiзицi дотримуються схожоi думки. Будь-яка об’ективна рiч насправдi не iснуе. За великим рахунком, ми нiчого не можемо знайти. Це скидаеться на аналiтичну медитацiю.

Архiепископ спантеличено затулив обличчя

руками.

– Я так не вмiю.

Хоча Далай-лама заперечував присутнiсть справжнього епископа Туту, там була людина, друг, який був особливим i, без сумнiву, важливим для нього, попри його приязне ставлення до геть усiх. Ми з Джiнпою говорили про те, завдяки чому цi взаемини здаються такими важливими. Для них обох справжнiй друг е рiдкiстю. Зрештою, у клубi моральних лiдерiв не так багато членiв. У iхньому життi безлiч людей, якi ставляться до них як до iкон. Мабуть, зустрiч iз людиною, котра не намагаеться зробити фото, для них е полегкiстю. Безперечно, iх також об’еднують цiнностi, що лежать у пiдгрунтi всiх релiгiй, i, звичайно ж, фантастичне почуття гумору. Я почав розумiти, наскiльки невiд’емною для вiдчуття радостi е дружба i стосунки загалом. Протягом тижня, який ми провели гуртом, ця тема зринала багато разiв.

– Я розповiдаю людям, – промовив архiепископ, – що однiею з найвидатнiших твоiх рис е твоя незворушнiсть, i я кажу: «Знаете, вiн щодня зранку проводить п’ять годин у медитацii», i це проявляеться в тому, як ти реагуеш на болючi речi – бiль твоеi краiни i бiль свiту. Як я вже сказав, я намагаюсь, але п’ять годин – це занадто.

Архiепископ iз притаманною йому скромнiстю i непретензiйнiстю применшував власнi щоденнi молитви, що тривають три-чотири години. Вiн дiйсно спить довше… до четвертоi ранку.

«Що ж такого е в духовних лiдерах, – подумав я, – що дае iм змогу завжди рано вставати на молитву i медитацiю?» Це, без сумнiву, посутньо впливае на iхне ставлення до свого дня. Коли менi стало вiдомо, що Далай-лама прокидаеться о 3:00, я подумав, що почую ще одну розповiдь про надлюдську вiдданiсть i про те, що вiн спить по двi-три години вночi. Я з полегкiстю дiзнався, що вiн просто дуже рано лягае спати, зазвичай до 19:00 («Мабуть, це не завжди зручно для домовласника, якому потрiбно годувати i вкладати спати дiтей, – подумав я, – але можна лягати спати на годину ранiше i вставати на годину ранiше. Чи приведе це до духовного зростання? Чи виведе на бiльшу радiсть?»).

Далай-лама приклав руку архiепископа до своеi щоки.

– Тепер поiдемо до мене додому.

* * *

На виходi з аеропорту представники ЗМІ оточили двох лiдерiв i вигукували запитання про мандрiвку архiепископа. Архiепископ зупинився, щоб вiдповiсти i привернути увагу ЗМІ до несправедливостi.

Вiн говорив, i його коментар супроводжувало клацання фотокамер: «Я такий радий бути зi своiм дорогим другом. Часто речi й люди намагаються нас роз’еднати, але наша любов один до одного i доброта Божого всесвiту забезпечують нашу зустрiч. Коли уряд ПАР уперше вiдмовився видати йому вiзу – вiн тодi збирався приiхати на мiй вiсiмдесятий день народження, – я запитав у нього: “Скiльки пiдроздiлiв у твоiй армii? Чому Китай тебе боiться?” Ось що мене дивуе: можливо, вони мають рацiю – до духовного лiдера треба ставитися дуже серйозно. Ми сподiваемося, що Божий свiт стане кращим, сприятливiшим для добра, спiвчуття, щедростi i спiвiснування, щоб у нас не вiдбувалось такого, як мiж Росiею та Украiною, або того, що вiдбуваеться з ІДІЛ, або того, що мае мiсце в Кенii й Сирii. Через них Бог плаче».

Архiепископ повернувся, щоб пiти, але знову зупинився, коли iнший журналiст запитав у нього про мету його приiзду. «Ми просто зустрiлися для того, щоб насолодитись нашою дружбою i поговорити про радiсть».

Архiепископа i Далай-ламу вiдвезла автоколона, яка чекала на них. До резиденцii Далай-лами iхати було приблизно сорок п’ять хвилин. Вулицi перекрили, щоб дати Далай-ламi змогу дiстатись аеропорту, i тибетцi, iндiйцi, а також кiлька туристiв вишикувалися на вулицях, сподiваючись побачити його та його особливого гостя. Я зрозумiв, чому Далай-лама так рiдко виiжджае в аеропорт. Це велика логiстична операцiя, що призводить до перекриття однiеi з головних дорiг та впливае на цiле мiсто.

Ми приiхали для того, щоб обговорити радiсть в умовах життевих викликiв, i всюди в Дармсалi нам траплялись нагадування про те, що цiй громадi завдано травм гнiтом та вигнанням. Мiсто тягнеться вздовж звивистих гiрських шляхiв, i намети ремiсникiв купчаться над прямовисними скелями. Як i всюди в Індii та в багатьох iнших краiнах свiту, що розвиваються, будiвельнi правила й технiка безпеки вiдходять на другий план, звiльняючи мiсце населенню, що стрiмко зростае. Я подумав про те, чи цi будiвлi витримають землетрус, i в мене виникли побоювання, що все мiсто може бути скинуто з цього гiрського хребта, як листок зi сплячоi тварини, щойно вона прокинеться.

Автоколона iхала вгору, i вiрян ставало дедалi бiльше, деякi з них кадили фiмiам, а в багатьох iнших на руках, складених до молитви, було намотане намисто мала. Нетибетцям тяжко зрозумiти, наскiльки важливим е Далай-лама для мешканцiв Тибету, зокрема для цiеi громади в екзилi. Вiн водночас являе собою символ iхньоi нацiональноi та полiтичноi iдентичностi, а також уособлення iхнiх духовних стремлiнь. Бути втiленням Бодхiсаттви Спiвчуття багато в чому означае бути схожим на Христа. Я можу лише здогадуватися про те, наскi

ьки важко Далай-ламi виконувати цей обов’язок, водночас намагаючись наголошувати, що вiн – «нiчого особливого», тiльки один iз сiмох мiльярдiв людей.

Вулицi стали вужчими, i я подумав про те, як нашi автомобiлi можуть проiхати в натовпi на такiй швидкостi. Однак ми, здаеться, пригальмовували лише для того, щоб пропустити поодиноку священну корову, яка виходила на дорогу, либонь, так само бажаючи роздивитися двох праведникiв.

Менi стало цiкаво, цей несамовитий темп був пов’язаний з вимогами безпеки чи з намаганням поновити рух, але я припустив, що другий варiант е ймовiрнiшим. Це мiсто, як i всi iншi iндiйськi мiста, формуеться внаслiдок постiйного тертя тектонiчних пластiв культури, якi мiняються мiсцями та штовхаються, утворюючи жвавий i часом тривожний прояв вiдданостi й iдентичностi.

Тибетське буддiйське мiстечко МакЛеод Гандж, розташоване на вершинi пагорба i вiдоме так само пiд назвою Верхня Дармсала, – це ще один осадовий рiвень на вершинi iндiйського iндуiстського мiста. Дармсала, або Дармшала, як ii називають на гiндi, означае «духовна оселя». У цiй назвi слово «дхарма», тобто духовне вчення, поеднано зi словом «шала», що означае оселя, i разом вони означають «помешкання для пiлiгримiв або дiм вiдпочинку». Це влучна назва для мiста, у яке зараз приiжджае чимало паломникiв.

Ми промчали крiзь простi металевi ворота комплексу Далай-лами, у якому розташованi його офiси та приватна резиденцiя. Ми виiхали на напiвкруглу пiд’iзну дорогу, яка оточувала рясно вкриту весняними квiтами клумбу. Я навiдувався до Дармсали в сiчнi, щоб зустрiтись iз представниками офiсу Далай-лами i спланувати цю поiздку. Тодi все мiсто було затягнене хмарами i стояв крижаний холод, але зараз яскраво свiтило сонце, квiти прагнули цвiсти ще енергiйнiше – здаеться, так завжди вiдбуваеться пiд час короткоi пори росту на великих висотах, де вони живуть менше й кожен день видаеться нагальнiшим i цiннiшим.

З наближенням наших бесiд я усвiдомив, що дедалi бiльше хвилююсь, але я також знав, що я не сам. Пiд час одного з дзвiнкiв, пов’язаних iз плануванням подорожi, мене зворушило щире занепокоення архiепископа щодо дискусii з Далай-ламою. «Вiн значно iнтелектуальнiший», – сказав архiепископ, маючи на увазi велику любов Далай-лами до диспутiв, iнтелектуальних пошукiв i наукових дослiджень. «Я бiльш iнстинктивний», – додав вiн, i я пригадав його слова про те, що глибокi внутрiшнi знання i молитовне смирення вели його крiзь усi основнi поворотнi моменти в життi та через його мiсiю в боротьбi з апартеiдом. Мабуть, навiть видатнi духовнi лiдери хвилюються, вирушаючи у невiдомiсть.

Давши архiепископовi один день вiдпочити, ми почали дiалоги-бесiди про природу справжньоi радостi.

День 1

Природа справжньоi радостi

Чому ти не похмурий?

Насамперед я запропонував архiепископу прочитати молитву, тому що в його традицii з цього починають будь-якi важливi розмови.

– Так, дякую, – почав архiепископ. – Менi завжди потрiбна вся допомога, яку можна мати. Прошу уваги. Прийди, Святий Духу. Наповни серця Твоiх вiрних i запали в них вогонь Твоеi любовi. Зiшли на них Твого Духа, i вони оновляться й Ти оновиш обличчя Землi. Амiнь.

– Амiнь, – промовив Далай-лама.

Вiдтак я попросив Далай-ламу подiлитися своiми сподiваннями щодо нашоi зустрiчi. Вiн вiдхилився на спинку крiсла i потер руки.

– Ми живемо у ХХІ столiттi. Ми вдосконалюемо новацii ХХ столiття й далi покращуемо наш матерiальний свiт. Звичайно ж, е ще багато бiдних людей, якi не мають достатньо iжi, але загалом свiт зараз високорозвинений. Проблема полягае в тому, що наш свiт i наша освiта все ще зосереджуються тiльки на зовнiшнiх, матерiалiстичних цiнностях. Нас надто мало цiкавлять внутрiшнi цiнностi. Люди, якi здобувають таку освiту, живуть матерiалiстичним життям, i зрештою все суспiльство стае матерiалiстичним. Але цiеi культури недосить для того, щоб розв’язати нашi людськi проблеми. Справжня проблема ось тут, – Далай-лама вказав на свою голову.

Архiепископ постукав себе пальцями по грудях, щоб пiдкреслити i серце також.

– І тут, – повторив за ним Далай-лама. – Розум i серце. Матерiалiстичнi цiнностi не можуть дати нам душевного спокою. Тому насправдi треба зосереджуватися на наших внутрiшнiх цiнностях, на справжнiй людяностi. Лише так можемо мати душевний спокiй – i бiльше миру в нашому свiтi. Багато проблем, з якими стикаемося, створюемо ми самi, наприклад вiйна i жорстокiсть. На вiдмiну вiд природних катаклiзмiв, цi проблеми люди створюють самостiйно.

Менi здаеться, iснуе велика суперечнiсть, – вiв далi Далай-лама. – У свiтi живе сiм мiльярдiв людей, i нiхто не хоче проблем або страждань, але е чимало проблем i страждань, бiльшiсть iз яких створено нами. Чому? – вiн звертався безпосередньо до архiепископа, який ствердно кивав головою. – Чогось бракуе. Як один iз семи мiльярдiв людей, я вважаю, що кожен з нас вiдповiдае за розбудову щасливiшого свiту. Врештi-решт, нам слiд бiльше дбати про добробут iнших. Інакше ка

учи, нам потрiбнi доброта й спiвчуття, яких зараз бракуе. Мусимо придiляти бiльше уваги нашим внутрiшнiм цiнностям. Ми повиннi зазирнути всередину.

Вiн повернувся до архiепископа i пiднiс руки, стиснувши долонi на знак поваги.

– Твоя черга, архiепископе Туту, мiй давнiй друже, – Далай-лама простягнув руку архiепископу, який нiжно взяв ii в своi долонi. – Думаю, у тебе чудовий потенцiал…

– Потенцiал?! – Архiепископ вiдреагував з удаваним обуренням, висмикнувши руку.

– Великий потенцiал, так. Я маю на увазi великий потенцiал для того, щоб зробити людство щасливiшим.

Архiепископ закинув голову назад i засмiявся.

– А, так.

– Коли люди дивляться лише на твое обличчя, – вiв далi Далай-лама, – ти завжди смiешся, завжди радiсний. Це дуже позитивне повiдомлення.

Далай-лама знову взяв архiепископа за руку i погладив ii.

– Інодi, коли ти бачиш полiтичного або духовного лiдера, у нього дуже серйозне обличчя, – вiн випростався в крiслi й насупився, прибравши дуже суворого вигляду. – Це змушуе вагатись, але коли люди бачать твое обличчя…

– Уся справа у великому носi, – припустив архiепископ, i вони обидва захихотiли.

– Тому я дуже цiную те, що ти приiхав поспiлкуватися на цю тему, – сказав Далай-лама. – Для того щоб розвивати наш розум, нам треба дивитись на рiвень глибше. Усi шукають щастя, радiсть, але ззовнi – у грошах, владi, великому автомобiлi, великому будинку. Бiльшiсть людей нiколи не придiляе достатньо уваги справжньому джерелу щасливого життя, яке е всерединi, а не ззовнi. Навiть джерело фiзичного здоров’я перебувае всерединi, а не назовнi.

Можливо, мiж нами е кiлька вiдмiнностей. Ти зазвичай наголошуеш на важливостi вiри. Я особисто буддист i вважаю вiру надзвичайно важливою, але водночас дiйснiсть полягае в тому, що з сiмох мiльярдiв людей на планетi понад один мiльярд не вiрують. Ми не можемо iх вилучати. Один мiльярд – це доволi багато. Вони теж нашi брати i сестри. Вони теж мають право на те, щоб стати щасливiшими i бути гарними членами людськоi родини. Тому не слiд залежати вiд релiгiйноi вiри, щоб виховувати в собi внутрiшнi цiнностi.

– Дуже важко йти вслiд твоiм дуже глибоким висловам, – почав архiепископ. – Я думав, ти скажеш, що насправдi, коли шукаеш щастя, ти його не знайдеш. Його дуже, дуже важко спiймати. Його не можна знайти, сказавши: «Я забуду про все i просто шукатиму щастя». У К. С Льюiса е книга «Здивований радiстю». Думаю, цей заголовок мiстить вказiвку, як це працюе.

Багато людей дивиться на тебе, – вiв далi архiепископ, – i думае про всi тi жахливi речi, якi трапилися з тобою. Нiщо не спустошуе бiльше, нiж вигнання з власного дому, вiд усього того, що для тебе дiйсно цiнне. Але коли люди приходять до тебе, вони бачать надзвичайно спокiйну людину… дуже спiвчутливу… i шалапутну.

– Це влучне слово, – додав Далай-лама. – Я не люблю зайву формальнiсть.

– Не перебивай мене, – архiепископ штовхнув його лiктем.

– О! – Далай-лама засмiявся у вiдповiдь на його докiр.

– Це дивовижне вiдчуття – вiдкрити, що насправдi ми прагнемо не щастя. Я вiв би мову не про це. Я б вiв мову про радiсть. Радiсть включае в себе щастя. Радiсть значно масштабнiша. Уявiть собi матiр, яка чекае на народження дитини. Майже кожен з нас хоче уникнути болю. А матерi знають, що iм доведеться пережити бiль, сильний бiль пiд час народження дитини. Та вони приймають його. І навiть пiсля найболючiших пологiв, коли дитина з’являеться на свiт, не можна вимiряти радiсть матерi. Це один з тих неймовiрних випадкiв, у яких радiсть так швидко приходить на змiну стражданням.

Мати може вiдчувати смертельну втому вiд роботи, – вiв далi архiепископ, – i всiх тих речей, якi ii непокоять. Ось раптом ii дитина занедужала. Мати забуде про свое виснаження. Вона може просидiти коло лiжка хвороi дитини цiлу нiч, а коли дитина одужае, ви побачите ii радiсть.

* * *

Що таке радiсть i як вона може викликати такий широкий спектр почуттiв? Як може вiдчуття радостi поширюватись i на сльози радостi вiд народження дитини, i на нестримний регiт пiсля чийогось жарту, i на спокiйну задоволену усмiшку пiд час медитацii? Схоже, радiсть охоплюе увесь цей емоцiйний простiр. Пол Екман, вiдомий дослiдник емоцiй i давнiй друг Далай-лами, писав, що радiсть асоцiюеться з такими рiзними почуттями, як-от:

насолода (для п’яти органiв чуття);

умиротворення (спокiйнiший вид задоволення);

веселощi (починаючи з гигикання i закiнчуючи гучним реготом);

хвилювання (у вiдповiдь на новизну або виклик);

полегшення (яке настае пiсля iншоi емоцii, наприклад, страху, тривоги i навiть насолоди);

подив (зумовлений чимось разючим i чудовим);

екстаз або блаженство (яке дае нам змогу покинути межi нашоi свiдомостi);

трiумф (пiсля виконання тяжкого або ризикованого завдання);

неприхована гордiсть (коли нашi дiти отримують особливу вiдзнаку);

нездорове торжество чи злорадство (втiха вiд страждань iншоi людини);

пiднесення (коли ми стаемо свiдками прояву доброти, щедростi або спiвчуття);

вдя

нiсть (визнання альтруiстичного вчинку, який здiйснили для нас).

У своiй книзi про щастя дослiдник буддизму i колишнiй науковець Матье Рiкард додав iще три шляхетнiшi стани радостi:

радощi (зумовленi щастям iншоi людини; те, що буддисти називають мудiта);

захват або зачарованiсть (яскравий вид умиротворення);

духовне сяйво (спокiйна радiсть, яка зароджуеться внаслiдок глибинного буття й доброзичливостi).

Ця корисна картографiя королiвства радостi передае його складнiсть i тонкощi. Радiсть може поширюватись i на задоволення вiд успiхiв iнших, яке буддисти називають мудiта, i на задоволення вiд iхнiх невдач, яке нiмцi називають schadenfreude. Вочевидь, те, що описував архiепископ, не було звичайним задоволенням i бiльшою мiрою стосувалося полегкостi, подиву та екстазу народження. Без сумнiву, радiсть поширюеться на всi цi вiдчуття людини, але тривала радiсть – радiсть як спосiб життя, – яку ми бачимо на прикладi архiепископа та Далай-лами, мабуть, найближча до «яскравого умиротворення» або «духовного сяйва», зумовленого глибоким буттям i доброзичливiстю.

Я знав, що ми приiхали сюди з метою вiдкрити цю складну топографiю радостi. Дослiдження, проведене в Інститутi нейробiологii та психологii Унiверситету Глазго, показуе, що насправдi iснують лише чотири фундаментальнi емоцii i три з них – так званi негативнi емоцii: страх, гнiв та смуток. Єдина позитивна емоцiя – це радiсть або щастя. Дослiдження радостi – не що iнше, як намагання з’ясувати, що робить людське життя приемним.

* * *

– Чи е радiсть вiдчуттям, яке виникае саме по собi й дивуе нас, чи це стабiльнiший спосiб життя? – запитав я. – Здаеться, для вас обох радiсть являе собою щось значно бiльш стале. Ваша духовна практика не зробила вас похмурими i серйозними. Вона зробила вас радiснiшими. Тож яким чином людям можна розвивати в собi цю радiсть як спосiб життя, а не лише як тимчасове вiдчуття?

Архiепископ i Далай-лама перезирнулись, вiдтак архiепископ показав на Далай-ламу. Той потиснув йому руку i почав:

– Так i е. Радiсть вiдрiзняеться вiд щастя. Коли я вживаю слово «щастя», то певною мiрою маю на увазi «задоволення». Інодi ми переживаемо болiсний момент, але цей досвiд, як ти сказав у прикладi з народженням, може дати велике задоволення i радiсть.

– Дозволь менi запитати, – втрутився архiепископ. – Ти провiв у вигнаннi п’ятдесят з гаком рокiв?

– П’ятдесят шiсть.

– П’ятдесят шiсть рокiв за межами краiни, яку ти любиш понад усе. Чому ти не похмурий?

– Похмурий'? – перепитав Далай-лама, не розумiючи це слово.

Поки Джiнпа намагався перекласти слово morose тибетською мовою, архiепископ пояснив:

– Сумний.

Далай-лама взяв архiепископа за руку, немов заспокоюючи його, поки сам пригадував цi болючi подii. Пiсля його легендарного з’явлення як реiнкарнацii Далай-лами у вiцi двох рокiв його перевезли з сiльського будинку в схiднотибетськiй провiнцii Амдо до палацу Потала, розташованого в столицi Лхасi, який вмiщае тисячу осiб. Там його виховували в розкошах та iзоляцii як майбутнього духовного i полiтичного лiдера Тибету й богоподiбне втiлення Бодхiсаттви Спiвчуття. Пiсля того як Китай вторгся до Тибету 1950 року, Далай-лама опинився у вирi полiтики. У п’ятнадцять рокiв вiн став правителем для шести мiльйонiв людей на порозi виснажливоi вiйни з набагато потужнiшим суперником. Упродовж дев’яти рокiв вiн намагався вести переговори з комунiстичним Китаем щодо добробуту свого народу i шукав полiтичнi рiшення пiд час анексii. 1959 року, пiсля повстання, яке могло призвести до кровопролиття, Далай-лама вирiшив усупереч власнiй волi покинути краiну.

Шансiв на те, щоб успiшно втекти до Індii, було надзвичайно обмаль, але вiн вирушив серед ночi в одязi охоронця палацу, щоб уникнути зiткнень i кривавоi бiйнi. Йому довелося зняти своi примiтнi окуляри, i його нечiткий зiр, мабуть, посилював вiдчуття страху й непевностi, коли група втiкачiв пробиралася повз гарнiзони Народно-визвольноi армii. Упродовж трьох тижнiв iм довелося йти крiзь пiщанi бурi й хурделицю, долаючи гiрськi вершини дев’ятнадцять тисяч футiв заввишки.[2 - 5791 м.]

– Одна з моiх практик походить вiд стародавнього iндiйського вчителя, – Далай-лама почав вiдповiдати на запитання архiепископа. – Вiн навчав, що, коли ми переживаемо трагiчну ситуацiю, про неi треба подумати. Якщо трагедiю нiяк не можна подолати, зайвi хвилювання нiчим не допоможуть. Тому я це практикую.

Далай-лама мав на увазi буддiйського вчителя VIII столiття Шантидеву який писав: «Якщо ситуацiю можна певним чином вирiшити, навiщо впадати у розпач? А якщо ii нiяк не можна владнати, яку користь вам дасть розпач?» Архiепископ гигикнув, мабуть, тому, що важко собi уявити, щоб хтось перестав хвилюватися через недоцiльнiсть хвилювань.

– Так, але я думаю, що люди це розумiють головою, – вiн торкнувся обома вказiвними пальцями своеi голови. – Розумiють, що хвилювання не зарадить. Але вони й далi хвилюються.

– Багато хто з нас став бiженцем, – намагався пояснити Далай-лама, – i в моiй

ласнiй краiнi сила-силенна проблем. Коли я дивлюсь лише на це, – сказав вiн, утворивши руками маленьке коло, – я хвилююся.

Вiн розвiв руки, розiрвавши коло.

– Проте, коли я дивлюсь на свiт, у ньому чимало проблем, навiть у Китайськiй Народнiй Республiцi. Наприклад, мусульманська громада хуей у Китаi переживае багато проблем i страждань. А за межами Китаю проблем i страждань iще бiльше. Побачивши це, ми усвiдомлюемо, що страждаемо не лише ми, а й безлiч наших людських братiв i сестер. Отож, якщо ми подивимось на ту саму подiю пiд ширшим кутом, то послабимо хвилювання i власнi страждання.

Мене вразила простота i глибина слiв Далай-лами. Вони були мало схожими на «don’t worry, be happy» iз популярноi пiснi Боббi МакФеррiна. Це було не заперечення болю i страждань, а змiна кута зору – перенесення його з себе на iнших, з муки на спiвчуття, з розумiнням того, що iншi також страждають. Особливим в описi Далай-лами було те, що, коли ми помiчаемо страждання iнших й усвiдомлюемо, що ми не самi, наш бiль слабшае.

Часто ми чуемо про трагедiю iншоi людини, i це допомагае нам легше сприймати власну ситуацiю. Це помiтно вiдрiзняеться вiд того, що робив Далай-лама. Вiн не протиставляв свою ситуацiю iншим, а об’еднував iх, розширюючи свою iдентичнiсть i розумiючи, що вiн i народ Тибету не самотнi у своiх стражданнях. Усвiдомлення цього зв’язку мiж нами всiма – i тибетськими буддистами, i мусульманами хуей – це народження емпатii та спiвчуття.

Я подумав про те, як здатнiсть Далай-лами змiнювати кут зору спiввiдноситься з висловом: «Бiль неминучий, страждання – це особистий вибiр кожного». Чи справдi можна вiдчувати бiль, або вiд ушкодження, або вiд вигнання, без страждань? Є сутта, або вчення Будди, пiд назвою «Саллата сутта», яка також розрiзняе «вiдчуття болю» i «страждання, спричиненi нашою реакцiею» на бiль: «Стикаючись iз вiдчуттям болю, непiдготовлена, звичайна людина сумуе, тужить або ридае, б’е себе в груди, стае розгубленою. Отже, вона вiдчувае два види болю – фiзичний i душевний. Це схоже на те, як чоловiка поранили стрiлою i вiдразу ж пiсля цього вистрелили в нього ще однiею, тому вiн вiдчувае бiль вiд двох стрiл». Схоже, Далай-лама вказував на те, що, змiнивши наш кут зору на ширший i бiльш спiвчутливий, ми можемо уникнути хвилювань i страждань вiд другоi стрiли.

– Іще одна рiч, – вiв далi Далай-лама. – Будь-яка подiя мае рiзнi аспекти. Наприклад, ми втратили нашу краiну i стали бiженцями, але цей досвiд дав нам новi можливостi побачити бiльше. Я особисто дiстав бiльше нагод зустрiчатися з рiзними людьми, рiзними духовними дiячами, такими як ви, а також науковцями. Ця нова можливiсть з’явилась у мене завдяки тому, що я став бiженцем. Якби я залишився в Поталi, у Лхасi, то перебував би в тому, що часто називають золотою клiткою: Лама, святий Далай-лама.

Вiн сидiв рiвно, так само як йому випадало сидiти в ролi усамiтненого духовного очiльника Забороненого Королiвства.

– Тому я особисто даю перевагу життю у вигнаннi останнi п’ятдесят рокiв. Воно кориснiше, воно пропонуе бiльше можливостей навчатись i вiдчувати життя. Тож, якщо дивишся пiд одним кутом, ти почуваешся ой як погано, ой як сумно. Але якщо глянути на ту саму трагедiю, ту саму подiю пiд iншим кутом, то побачиш, що вона створюе для мене новi можливостi. Тому це чудово. Це – головна причина, з якоi я не сумний i не похмурий. У Тибетi кажуть: «Твоя краiна там, де в тебе е друзi, а твiй дiм там, де ти отримуеш любов».

Присутнi охнули, почувши це зворушливе прислiв’я, здатне полегшити, якщо не усунути бiль вiд п’ятдесяти рокiв вигнання.

– Дуже гарно, – сказав архiепископ.

– Окрiм того, – вiв далi Далай-лама, – той, хто дае тобi любов, – твiй батько. Тому я вважаю тебе – хоча ти лише на чотири роки старший за мене – моiм батьком. Я думаю, у тебе нiзащо не могло б бути дiтей у вiцi чотирьох рокiв, тому ти не мiй справжнiй батько. Але я все ж вважаю тебе за свого батька.

– Те, що ти сказав, справдi чудово, – почав архiепископ, вочевидь досi зворушений реакцiею Далай-лами на вигнання. – Думаю, я лише додам для наших сестер i братiв: багато в чому страждання i смуток – це те, чого не можна контролювати. Вони трапляються. Уявiмо, що хтось вас ударив. Бiль викликае у вас страждання i гнiв. Можливо, ви захочете помститись. Але коли ви зростаете в духовному життi, незалежно вiд того, буддист ви, християнин чи якоiсь iншоi вiри, то можете прийняти будь-що, що трапляеться з вами. Ви приймаете це не як наслiдок ваших грiхiв, не як вашу провину – це частина того, на чому грунтуеться життя. Цi речi стаються незалежно вiд того, подобаються вони нам чи нi. У життi траплятимуться розчарування. Питання не в тому, як iх уникнути, а в тому, яким чином використати iх як щось позитивне. Саме так, як ви, Ваша Святосте, описали. Я думаю, у багатьох сенсах нiщо не гнiтить дужче, нiж вигнання з власноi краiни. Краiна – це не просто краiна, я маю на увазi ii як частину тебе. Ти становиш таку ii частину, яку важко описати iншим. Далай-лама мае повне пра

о бути буркотуном.

Далай-лама попросив Джiнпу перекласти слово sourpuss.[3 - Sourpuss – буркотун; sour – кислий, puss – гримаса, морда (Англ.)] Архiепископ вирiшив сам його пояснити:

– Це коли в тебе такий вираз обличчя.

Вiн вказував на кумедну мiмiку i стиснутi губи Далай-лами – i справдi трохи скидалося на те, що вiн скуштував лимон.

– Такий як зараз, саме такий. Ти схожий на справжнього буркотуна.

Далай-лама все ще намагався зрозумiти зв’язок мiж словами sour i puss, а Джiнпа i далi йому перекладав.

– А потiм ти усмiхаешся, i твое обличчя сяе. Це пов’язано з тим, що ти великою мiрою змiнив без заперечний негатив. Ти перетворив його на добро. Оскiльки, знову ж таки, ти не сказав: «Як же я можу бути щасливим'?» Ти не говорив цього. Ти сказав: «Як я можу сприяти поширенню спiвчуття i любовi ?» І люди в усьому свiтi, навiть якщо вони не розумiють твоеi англiйськоi, приходять i заповнюють стадiони. Я справдi не заздрю. Я значно краще розмовляю англiйською, нiж ти, але почути мене приходить менше людей. І знаеш що? Я не думаю, що вони приходять слухати тебе. Можливо, частково i для цього. Вони приходять тому, що ти щось уособлюеш, i вони це вiдчувають, адже деякi з твоiх iдей можна назвати очевидними. Але рiч не в словах. Справа в духовi, закладеному в цi слова. Рiч у тiм, що ти сiдаеш i кажеш людям, що страждання, розчарування не визначають нас. Рiч у тiм, що ми можемо використовувати цi на позiр негативнi речi задля позитивного ефекту. І я сподiваюся, що ми можемо передати Божим дiтям, як сильно iх люблять. Наскiльки цiннi вони цьому Боговi. Навiть зневажений бiженець, чие iм’я нiхто й не згадае. Я часто дивлюсь на фотографii людей, якi втiкають вiд насильства, а його зараз так багато. Подивiться на дiтей. Я кажу, що Бог плаче, тому що Вiн не хотiв, щоб ми так жили. Утiм, знову ж таки, навiть за цих обставин е люди, якi приiжджають з iнших частин свiту, щоб допомогти, чимось зарадити. І Бог починае всмiхатися крiзь сльози. І коли Бог бачить тебе i чуе, як ти намагаешся допомогти Божим дiтям, вiн усмiхаеться.

Обличчя архiепископа розпливлося в усмiху, i вiн прошепотiв слово «усмiхаеться» так, наче це було священне iм’я Бога.

– Вiн хоче поставити ще одне запитання, – сказав архiепископ, помiтивши, що я нахилився вперед.

Було дивовижно чути настiльки глибокi роздуми про радiсть i страждання, але в такому темпi ми не змогли б поставити навiть десяту частину запитань.

Далай-лама поплескав архiепископа по руцi i сказав:

– У нас е кiлька днiв, тому це не проблема. Якщо наше iнтерв’ю триватиме лише тридцять хвилин або одну годину, нам доведеться скоротити вiдповiдi.

– Ти мусиш скоротити вiдповiдi, – сказав архiепископ, – я вiдповiдаю стисло.

– Спочатку випиймо чаю, а потiм i я вiдповiдатиму стисло.

Краси не бувае без страждань

– Архiепископе, ви говорили про те, як Далай-лама переживав великi страждання у вигнаннi. Пiд час апартеiду ви i ваша краiна теж пережили великi страждання. І навiть у вашому особистому життi – у вас був рак простати, – ви й зараз на нього хворiете. Багато людей, особливо коли вони нездужають, почуваються не вельми радiсними. Ви змогли зберегти цю радiсть усупереч стражданням. Як вам це вдалося?

– Менi, без сумнiву, допомагало чимало людей. Один з позитивних моментiв – це усвiдомлення того, що ти не е одиночною камерою. Ти – частина чудовоi спiльноти. Це менi дуже допомогло. Як ми вже говорили, коли ти вирiшуеш бути радiсним, ти ним не будеш. Ти почнеш замикатись у собi. Це схоже на квiтку. Насправдi ти вiдкриваешся та цвiтеш завдяки iншим людям. І я вважаю, що певнi страждання, можливо, навiть великi страждання, е необхiдним елементом життя, принаймнi для того, щоб розвивати спiвчуття.

Знаете, коли Нельсон Мандела опинився в тюрмi, вiн був молодим i, можна сказати, замало не кровожерним. Вiн очолював збройне крило своеi партii, Африканського Нацiонального Конгресу. Вiн провiв двадцять сiм рокiв за гратами, i багато хто скаже: двадцять сiм рокiв, як шкода. Думаю, силу-силенну людей дивуе, коли я кажу, що це не так: цi двадцять сiм рокiв були конче потрiбними. Вони були необхiдними для того, щоб позбутися нашарувань. Страждання, пережитi в ув’язненнi, зробили Манделу великодушнiшим, готовим слухати iншу сторону. Зрозумiти, що тi, кого вiн вважав за своiх ворогiв, також люди, зi своiми страхами та очiкуваннями. І iх сформувало суспiльство. Отже, без цих двадцяти семи рокiв я не думаю, що ми побачили б такого Нельсона Манделу – спiвчутливого, великодушного, здатного ставити себе на мiсце iнших.

Тимчасом як расистський апартеiдний уряд ПАР ув’язнив Нельсона Манделу i багатьох iнших полiтичних лiдерiв, архiепископ де-факто став посланцем боротьби проти апартеiду. Пiд захистом своеi англiканськоi ряси та Нобелiвськоi премii, здобутоi 1984 року, вiн мiг закликати до припинення гнiту над чорношкiрими та iншими небiлими людьми в Пiвденнiй Африцi. Пiд час цiеi кривавоi боротьби вiн поховав безлiч чоловiкiв, жiнок i дiтей, але невтомно проповi

ував мир i прощення на iхнiх похоронах.

Пiсля звiльнення з в’язницi Нельсона Мандели та його обрання першим президентом вiльноi ПАР архiепископа попросили створити славнозвiсну Комiсiю правди та примирення, що мала на метi мирно дослiдити злочини апартеiду й окреслити нове майбутне без помсти i вiдплати.

– І дещо парадоксально, – вiв далi архiепископ, – але те, як ми сприймаемо цi всi речi в нашому життi, що здаються негативними, визначае наш характер у подальшому. Якщо це нас розчаровуе, ми станемо скутими й напруженими, сердитими i хотiтимемо розбити все вщент.

Коли я говорив про матерiв i про народження дитини, це, здаеться, була чудова метафора того, що краси не бувае без певного болю, розчарування, страждання. Такою е природа речей. Таким був створений наш Усесвiт.

Згодом я з подивом дiзнався вiд дослiдника внутрiшньоутробного розвитку Патiка Вадви, що в таких ситуацiях справдi дiе бiологiчний закон. Саме стрес i опiр iнiцiюють наш розвиток в утробi матерi. Нашi стовбуровi клiтини не диференцiюються й не стають нами, якщо iх не заохочуе до цього бiологiчний стрес. Без стресу та опору складнi форми життя, як-от наше, нiзащо не розвинулися б. Ми нiзащо не змогли б iснувати.

– Якщо ти хочеш бути хорошим письменником, – пiдсумував архiепископ, – ти ним не станеш, доки постiйно ходитимеш у кiно та iстимеш цукерки. Треба сiсти i почати писати – iнодi це бувае дуже неприемно, але iнакше ти не дiстанеш такий гарний результат.

* * *

У словах архiепископа була глибока правда, але я захотiв нагадати йому те, що вiн сказав Далай-ламi. Одна справа – розумiти цiннiсть страждань, i зовсiм iнша – пам’ятати про неi, коли ти вiдчуваеш злiсть, розчарування або бiль.

– Архiепископе, розкажiть нам про лiкарню або про прийом у лiкаря, як у вас беруть проби i колють голками, наскiльки це боляче й неприемно. І ви чекаете, а чекати доводиться довго. Як ви себе переконуете не почуватися розлюченим, не скаржитись i не жалiти себе? Здаеться, ви твердите, що можна вирiшити бути радiсним навiть усупереч таким труднощам. Як вам таке вдаеться?

– Я думаю, нам не слiд докоряти людям, коли iм боляче. Це справдi боляче, i треба це визнавати. Але навiть серед болю можна усвiдомлювати нiжнiсть медсестри, котра тебе доглядае. Можна бачити навички хiрурга, який тебе оперуватиме. Однак iнодi бiль е настiльки сильним, що навiть цього не вдаеться зробити. Словом, не почувайтеся винними. Ми не можемо контролювати нашi почуття. Емоцii – це спонтанне явище.

Щодо цього архiепископ i Далай-лама не могли дiйти згоди протягом усього тижня: наскiльки ми контролюемо нашi емоцii? Архiепископ казав, що наш контроль дуже обмежений. Далай-лама казав, що наш вплив значно бiльший, анiж ми собi думаемо.

– У певний момент ти страждатимеш, – вiв далi архiепископ. – У християнськiй традицii нас навчають пiдносити наше страждання i об’еднувати його з муками й болем нашого Спасителя, покращуючи таким чином свiт. Це справдi допомагае не зациклюватися на собi. Певною мiрою це допомагае бачити далi вiд свого носа.

І це допомагае зробити муку бiльш стерпною. Не треба належати до будь-якоi конфесii, щоб сказати: хiба ж менi не пощастило мати лiкарiв, медсестер, якi вмiло мене доглядають, мати змогу лiкуватись у лiкарнi? Завдяки цьому можна почати вiдходити вiд егоцентризму i вiд надмiрноi зосередженостi на собi. Ти починаеш усвiдомлювати: я не сам-один. Подивись на всiх iнших, можливо, дехто з них вiдчувае ще тяжчий бiль. Це схоже на гартування в розжаренiй печi.

Далай-лама пiдтвердив слова архiепископа: – Надто егоцентричне мислення – це джерело страждань. Щиросердна турбота про iнших – ось джерело щастя. Я не пережив стiльки фiзичного болю, як ти. Та одного дня я приiхав у Бодхгаю – мiсце, у якому Будда досягнув просвiтлення, – щоб почати серiю важливих буддiйських занять. Бодхгая – це найсвятiше мiсце паломництва для буддистiв.

На заняття прибуло близько ста тисяч людей, аж раптом у мене сильно заболiв живiт. Тодi ще не було вiдомо, що то болiв жовчний мiхур, але менi сказали, що слiд негайно iхати до лiкарнi. Напади болю були такими сильними, що я почав упрiвати. Нам довелося вирушити до лiкарнi в Патнi, столицi штату Бiхар, за двi години iзди. На шляху до лiкарнi нам траплялось багато убозтва. Бiхар – один з найбiднiших штатiв в Індii. Я бачив крiзь вiкно, що в дiтей немае взуття, i я знав, що вони не здобувають належноi освiти. Потiм, коли ми пiд’iхали до Патни, я побачив старого чоловiка, який лежав на землi бiля хижi. Його волосся було розкуйовджене, одяг – брудний, i вiн здавався хворим. Нiкому було про нього подбати. У нього справдi був такий вигляд, наче вiн помирае. Усю дорогу я думав про цього чоловiка й вiдчував його страждання, i я зовсiм забув про власний бiль. Просто привернувши свою увагу до iншоi людини – а саме це робить спiвчуття, – я значно послабив власний бiль. Так дiе спiвчуття навiть на фiзичному рiвнi.

Отже, як ти правильно зазначив, егоцентризм являе собою джерело проблеми. Треба дбати про себе,

ле ця турбота не мусить бути егоiстичною. Якщо ми не дбатимемо про себе, то не виживемо. Ми повиннi дбати про себе. Нам потрiбен мудрий егоiзм, а не короткозорий. Короткозорий егоiзм означае, що ти думаеш лише про себе, не пiклуешся про iнших, зневажаеш iх i використовуеш. Насправдi турбота про iнших, допомога iншим зрештою дае нагоду знайти власну радiсть i жити щасливо. Саме це я називаю мудрим егоiзмом.

– Ти мудрий, – промовив архiепископ. – Я б не сказав «по-мудрому егоiстичний». Просто мудрий.

* * *

Буддiйська практика тренування розуму, яка тибетською мовою мае назву лоджонг, е важливою частиною традицii Далай-лами. Одне з найважливiших повiдомлень в оригiнальному текстi лоджонг XII столiття повторюе слова Далай-лами та архiепископа про погляд назовнi: «Усi вчення дхарми щодо цього одностайнi: треба менше зосереджуватися на собi».

У текстi пояснено, що, зосереджуючись на собi, ми прирiкаемо себе на нещастя: «Пам’ятай, що, доки ти придiлятимеш надмiрну увагу власнiй важливостi й думкам про те, наскiльки ти хороший або поганий, ти вiдчуватимеш страждання. Причепливi думки про отримання того, що ти хочеш, i уникнення того, чого не хочеш, не приводять до щастя». У текстi мiститься нагадування: «Завжди пiдтримуй радiсний настрiй».

Отже, що таке радiсний настрiй? Джiнпа, який пiдготував переклад i коментар до цього шанованого тексту, пояснив пiд час приготувань до поiздки, що радiсть – це наша природа, це те, що будь-хто може втiлити в життя. Можна сказати, що наше прагнення щастя певною мiрою е спробою повернутися до початкового душевного стану.

Схоже, буддисти вважають, що радiсть – це природний стан, але здатнiсть вiдчувати радiсть можна розвивати в собi як навичку. Як сказано, дуже багато залежить вiд того, на чому ми зосереджуемо увагу: на власному стражданнi чи на стражданнi iнших, на нашiй сприйманiй вiдокремленостi чи на нерозривному зв’язку.

Нашу здатнiсть створювати радiсть науковцi не вивчали настiльки ретельно, як нашу спроможнiсть творити щастя. 1978 року психологи Фiлiп Брiкман, Ден Коутс i Роннi Джейнофф-Балмен опублiкували революцiйне дослiдження, яке показало, що переможцi лотерей не набагато щасливiшi за тих, кого паралiзувало внаслiдок нещасного випадку. Ця, а також подальшi працi лягли в основу уявлень про «задану величину», яка визначае рiвень щастя людини протягом усього життя. Інакше кажучи, ми звикаемо до будь-якоi новоi ситуацii i незмiнно повертаемося до нашого загального стану щастя.

Однак новiше дослiдження психолога Сонi Любомирськi наводить на думку, що лише 50 вiдсоткiв нашого щастя визначаеться незмiнними чинниками, як-от гени або темперамент, нашою «заданою величиною». Іншу половину визначае поеднання обставин, на якi ми маемо обмежений вплив, а також наше ставлення i дii, що на них ми iстотно впливаемо. На думку Любомирськi, на збiльшення щастя найдужче впливають три чинники: наша здатнiсть сприймати ситуацiю позитивнiше, наша здатнiсть вiдчувати вдячнiсть та наше рiшення бути добрими i щедрими. Це саме тi пiдходи й дii, якi вже згадували Далай-лама й архiепископ i до яких згодом повернулись як до центральних стовпiв щастя.

Чи вiдмовилися ви вiд насолоди?

Бiльшiсть релiгiй дотримуються стiйкого переконання, що тривале щастя не можна знайти за допомогою наших органiв чуття. Хоча органи чуття можуть викликати тимчасову насолоду, вона завжди е скороминущою i не здатна бути джерелом тривалого задоволення. Є буддiйське прислiв’я про те, що намагання знайти щастя у сенсорних вiдчуттях нагадуе спробу втамувати спрагу морською водою. Але яким саме е зв’язок мiж радiстю i насолодою, а також мiж тим, що Далай-лама назвав щастям на фiзичному рiвнi та щастям на ментальному рiвнi?

– Ваша Святосте, багато людей вважають, що ви як монах вiдмовились вiд будь-яких насолод i задоволення.

– І сексу, – додав Далай-лама, хоча я мав на увазi зовсiм не це.

– Що? – спитав архiепископ.

– Сексу, сексу, – повторив Далай-лама.

– Невже ти справдi це сказав? – недовiрливо промовив архiепископ.

– Ой-ой, – засмiявся Далай-лама, спостерiгши подив архiепископа. Пiсля цього вiн заспокiйливо поплескав його по плечу, чим викликав у нього регiт.

– Окрiм сексу, – сказав я, намагаючись продовжити обговорення, – чи вiдмовились ви вiд насолоди i задоволення? Я сидiв поруч iз вами пiд час обiду, i було схоже на те, що вам дуже смакувала чудова iжа. Яку роль для вас вiдiграють життевi насолоди?

– Я люблю iжу. Без iжi мiй органiзм не може iснувати. Ти теж, – сказав вiн, повертаючись до архiепископа, – не можеш постiйно думати: Бог, Бог, Бог. Я не можу постiйно думати: спiвчуття, спiвчуття, спiвчуття. Спiвчуття не наповнюе мiй шлунок. Але, розумiете, щоразу треба розвивати в собi здатнiсть уживати iжу без прив’язаностi.

– Га? – перепитав архiепископ, не розумiючи вжитого Далай-ламою буддiйського термiна прив’язанiсть i, мабуть, не зовсiм розумiючи, як можна не бути прив’язаним до iжi.

– Не iсти через жадiбнiсть, – пояснив Далай-лама. – Їсти лише для

ого, щоб жити. Слiд думати про глибшу цiннiсть поживи для тiла.

Якось за столом Далай-лама показав менi свою тарiлку з тибетським рисово-йогуртовим пудингом i сказав:

– Це типова страва тибетського ченця – обожнюю ii.

Вiн ласував нею. Було щось глибоко заспокiйливе в тому, що задля святостi не треба вiдкидати простi радощi життя, такi як смачнi страви, особливо пудинг.

Я був цiлком впевнений у тому, що цей десерт дав йому неабияке задоволення. Далай-лама однозначно вiдчував радiсть за допомогою сенсорних вiдчуттiв. Я подумав про межу мiж насолодою i жадiбнiстю. Чи пов’язано це з другою або третьою добавкою, тобто з розмiром порцii, чи зi ставленням до кожного шматка? Джiнпа подiлився зi мною вiдомою тибетською молитвою, яку часто читають перед вживанням iжi: «Сприймаючи цю страву як лiки, я насолоджуватимусь нею без жадiбностi i злостi, керуватимусь не ненажерливiстю чи гордiстю, не бажанням погладшати, а прагненням пiдкрiпитися». Можливо, Далай-лама мав на увазi, що для того, щоб сприймати iжу як поживу для тiла, не треба заперечувати втiху i задоволення, якi вона дае.

– Повертаючись до вашого запитання, – сказав Далай-лама, – коли ми говоримо про вiдчуття щастя, слiд усвiдомлювати, що насправдi е два його види. Перший – це насолода, котру ми вiдчуваемо органами чуття. Приклад, який я навiв, – секс – е одним з таких вiдчуттiв. Але ми можемо також вiдчувати щастя вищого рiвня завдяки нашому розуму, а саме завдяки любовi, спiвчуттю i щедростi. На цьому глибшому рiвнi щастя характеризуеться вiдчуттям довершеностi. Тимчасом як радiсть органiв чуття швидкоплинна, ця глибша радiсть тривае значно довше. Це i е справжня радiсть.

Людина, котра вiруе, розвивае в собi цю глибшу радiсть за допомогою вiри в Бога, яка дае iй внутрiшню силу душевний спокiй. Тi, хто не вiруе, або нетеiсти, такi як я, мусять розвивати в собi цю глибшу радiсть, тренуючи власний розум. Ця радiсть або щастя зароджуеться всерединi людини. Пiсля цього насолода для органiв чуття стае менш важливою.

Упродовж останнiх кiлькох рокiв я обговорював з ученими це розрiзнення мiж сенсорним рiвнем насолоди й болю та глибшим рiвнем ментального щастя i страждання. Якщо ми зараз глянемо на сучасне матерiалiстичне життя, складеться враження, що людей бiльшою мiрою цiкавлять сенсорнi вiдчуття. Ось чому iхне задоволення дуже обмежене i нетривале, адже для них вiдчуття щастя сильно залежить вiд зовнiшнiх стимулiв. Наприклад, вони почуваються щасливими, поки грае музика.

Далай-лама схилив голову набiк i усмiхнувся, немов насолоджуючись музикою.

– Коли трапляеться щось хороше, вони щасливi. Коли iжа добра, вони щасливi. Коли цi речi зникають, вони нудяться, тривожаться й почуваються нещасними. Звичайно, це не нове. Навiть за часiв Будди люди потрапляли в цю пастку i вважали, що сенсорнi вiдчуття дадуть iм щастя.

Отже, коли радiсть виникае на рiвнi розуму, а не тiльки органiв чуття, ти можеш пiдтримувати глибоке вiдчуття задоволення значно довше – навiть протягом двадцяти чотирьох годин. Тому я завжди кажу людям: треба придiляти бiльше уваги ментальному рiвню радостi й щастя. Не лише фiзичнiй насолодi, а й задоволенню на рiвнi розуму. Це – справжня радiсть. Коли ви радiснi й щасливi на ментальному рiвнi, фiзичний бiль обмаль важить. Але якщо немае радостi або щастя на ментальному рiвнi, а е надмiрнi хвилювання, надмiрний страх, тодi навiть фiзичнi блага i насолода не зменшать ментальний дискомфорт.

– Багато наших читачiв, – сказав я, – розумiють, що таке фiзична насолода, або фiзичний вимiр радостi та щастя. Вони знають, якi вiдчуття в них викликае смачна iжа чи гарна пiсня. Утiм, що таке це ментальне щастя або ментальна насолода завдовжки в двадцять чотири години, про яку говорите?

– Щире вiдчуття любовi й тепла, – сказав Далай-лама.

– Ви прокидаетеся з цiею радiстю на душi? – запитав я. – Навiть до того, як випили кави?

– Якщо розвинути в собi велику турботу про добробут усiх розумних iстот i людей зокрема, ви почуватиметеся щасливими зранку, навiть до того, як вип’ете кави. Такою е цiннiсть спiвчуття, спiвпереживання iншим. Розумiете, навiть якщо присвятити десять-тридцять хвилин роздумам про спiвчуття, про люб’язне ставлення до iнших, ви помiчатимете результат цiлий день. Таким чином можна пiдтримувати спокiйний i радiсний настрiй. У кожноi людини траплялися такi випадки, коли вона була в гарному настроi, а потiм виникали проблеми, i вона почувалась нормально. Коли в тебе дуже кепський настрiй, навiть якщо до тебе прийшов твiй найближчий друг, ти i далi почуваешся нещасним.

– Ти так почувався, коли я приiхав? – жартiвливо запитав архiепископ.

– Саме тому я поiхав зустрiти тебе в аеропорту – щоб почуватися ще нещаснiшим… i створити тобi проблеми!

* * *

У науцi е термiн на позначення незадовiльних результатiв вiд пошуку насолоди – бiгова дорiжка гедонiзму. Вона названа так на честь грецькоi фiлософсь коi школи, яка вважала насолоду за найбiльше благо. З давнiх-давен у гедонiзму були своi прихильники, почина

чи вiд народження писемноi культури В епосi про Гiльгамеша Сiдурi жiноче божество ферментацii (тобто алкоголю) навчае ось чого: «Наповнюй свiй шлунок. Веселися щодня i щоночi Нехай твоi днi будуть сповненi радостi. Танцюй i грай музику вдень i вночi… Лише це турбуе людей». Навiть у глибоко духовнiй культурi стародавньоi Індii, яка на значну мiру стала джерелом тибетськоi традицii Далай-лами, iснувала гедонiстична школа пiд назвою «чарвака». Багато в чому для бiльшостi людей гедонiзм е фiлософiею за замовчуванням; без сумнiву, вiн також став головною iдеею споживацькоi культури.

Проте вченi з’ясували: що дужче ми вiдчуваемо будь-яку насолоду, то менше вона на нас впливае i то бiльше сприймаемо ii як належне. Перша тарiлка морозива смакуе неперевершено, друга – просто смачна, а третя спричиняе розлад шлунка. Це схоже на наркотик, який треба приймати в дедалi бiльших кiлькостях, щоб вiдчути такий самий кайф. Але, схоже, у лiтературi таки згадуеться один потужний i надiйний спосiб змiнити наше самопочуття. Це те, що Далай-лама й архiепископ обстоювали впродовж першого дня: нашi стосунки, особливо те, як ми виражаемо любов i щедрiсть до iнших людей у нашому життi.

Рiчард Дейвiдсон, нейробiолог, iз яким я обiдав у Сан-Франциско, застосував дослiдження нейровiзуалiзацii до об’еднаноi теорii щасливого мозку. Мене настiльки захопила його розповiдь, що я не мiг зосередитися на рулетах, якi принаймнi на фiзичному рiвнi були дуже славними.

Як пояснив менi Дейвiдсон, е чотири незалежнi нейроннi контури, якi впливають на наш сталий добробут. Перший з них – «наша здатнiсть пiдтримувати позитивний стан». Цiлком логiчно, що здатнiсть пiдтримувати позитивний стан або позитивнi емоцii безпосередньо позначаеться на спроможностi вiдчувати щастя. Цi два видатнi духовнi лiдери заявляли, що найшвидший шлях до цього стану – починати з любовi та спiвчуття.

Другий контур вiдповiдае за «нашу здатнiсть вiдновлюватися пiсля негативного стану». Найдужче мене вразило те, що цi контури зовсiм не залежать один вiд одного. Можна добре пiдтримувати в собi позитивний стан, але легко падати в провалля негативного стану i важко з нього виходити. Це багато що пояснювало в моему життi.

Третiй контур, також незалежний, але необхiдний для iнших, – «наша здатнiсть зосереджуватись та уникати неуважностi». Звичайно ж, для розвитку цього контуру iснуе багато медитативних прийомiв. І у випадку з зосередженням на диханнi, i у випадку з мантрами й аналiтичною медитацiею, яку щоранку виконуе Далай-лама, засадничою е ця здатнiсть фокусувати свою увагу.

Четвертий i останнiй контур – «наша здатнiсть бути щедрими». Менi це здалося неймовiрним – у нашому мозку е цiлий контур, один iз чотирьох, присвячений щедростi. Не дивно, що йому настiльки приемно, коли ми комусь допомагаемо, або коли хтось допомагае нам, або коли ми просто стаемо свiдками надання допомоги iншим – те, що Екман назвав пiднесенням як один з вимiрiв радостi. Існують вагомi й переконливi докази того, що в нас закладено спiвпрацю, спiвчуття i щедрiсть.

Джон Барг, один iз провiдних свiтових експертiв у науцi несвiдомого, описуе це як одну з-помiж трьох природжених (часто несвiдомих) цiлей – вижити, залишити потомство та спiвпрацювати. У лабораторних експериментах дiти вiком вiсiмнадцять мiсяцiв, яким показували ляльок, повернених обличчям одна до одноi, були бiльше налаштованими на спiвпрацю, нiж тi, яким показували ляльок, вiдвернених одна вiд одноi. Цей несвiдомий рушiй, який можна ввiмкнути чи вимкнути, на думку Барга, являе собою цiкавий приклад того, що спiвпраця – це глибокий еволюцiйний стимул, який виникае на найбiльш раннiх етапах нашого розвитку. Мабуть, менш приемним е те, що цей рушiй спонукае нас до спiвпрацi й чемного ставлення до тих, хто схожий на наших вихователiв i на наших iмовiрних захисникiв. Ми обережнiше ставимося до людей, якi мають iнакший вигляд: у цьому криеться несвiдоме корiння упереджень. Схоже, наша емпатiя не поширюеться на тих, хто не входить до нашоi «групи». Мабуть, саме тому архiепископ i Далай-лама постiйно нагадують нам, що ми всi насправдi належимо до однiеi групи – людства. Утiм, здатнiсть i бажання спiвпрацювати й бути щедрим до iнших закладено в наших нейронних контурах, i iх можна використовувати на особистому, соцiальному та мiжнародному рiвнi.

Наша найбiльша радiсть

Я поставив архiепископу наступне запитання:

– Радiсть, про яку ви говорите, – це не лише почуття. Вона не з’являеться i не зникае сама собою. Це щось значно глибше. Наскiльки я розумiю, ви стверджуете, що радiсть являе собою спосiб, у який сприймають свiт. Чимало людей чекають на щастя або радiсть. Коли вони знайдуть роботу, закохаються, розбагатiють, тодi й будуть щасливими i вiдчуватимуть радiсть. Ви ж говорите про те, що можна мати це вже зараз, нi на що не чекаючи.

Архiепископ ретельно зважував вiдповiдь.

– Я лише хочу сказати, що найбiльша радiсть для нас – це коли ми намагаемося робити добро iншим.

Невже все справдi аж так прямолiнiйно? Вар

о лише стимулювати i задовольняти наш вiдданий нейронний контур щедростi? Немов випереджаючи мiй скепсис, архiепископ додав:

– Ми так влаштованi. Тобто ми запрограмованi на спiвчуття.

«Саме так: запрограмованi», – подумав я, згадавши дослiдження Дейвiдсона.

– Ми запрограмованi на те, щоб дбати про iнших i бути щедрими одне до одного. Ми в’янемо, коли не можемо спiлкуватися. Це одна з причин, через яку одиночне ув’язнення вважають такою страшною карою. Нам потрiбнi iншi для того, щоб у повнiй мiрi бути собою. Я не знав, що так швидко прийду до концепцii, поширеноi в наших краях, – убунту. Згiдно з нею людина е людиною завдяки iншим людям.

Згiдно з концепцiею убунту, якщо я маю скибку хлiба, менi вигiднiше подiлитися нею з вами. Тому що, зрештою, нiхто з нас не з’явився на свiт сам. Потрiбнi були двi людини, щоб ми народилися. Бiблiя, яка е спiльною для нас, юдеiв i християн, наводить чудову розповiдь Бог каже: «Не добре Адамовi бути самому». Можна було б сказати: «Вибачте, але вiн не сам. Там е дерева, тварини i птахи. Як можна сказати, що вiн сам?» І ти усвiдомлюеш, що ми в цiлком реальному сенсi створенi для глибокоi взаемноi доповнюваностi. Такою е природа речей. Для цього не треба нi в що вiрити. Я не мiг би розмовляти з вами таким чином, якби не навчився цього вiд iнших людей. Я не мiг би ходити, як людина. Я не мiг би думати, як людина, не навчившись цього вiд iнших. Я навчився бути людиною вiд iнших людей. Ми е частиною цiеi тонкоi мережi. Насправдi це дуже складно.

На жаль, у нашому свiтi ми часто не усвiдомлюемо цих зв’язкiв, аж поки не стаеться велика катастрофа. Ми помiчаемо, що нас починають цiкавити люди в Тiмбукту, яких ми нiколи не зустрiчали i, мабуть, нiколи не зустрiнемо в земному життi. Але ми вiдкриваемо свое серце. Ми допомагаемо iм ресурсами, тому що усвiдомлюемо: ми всi навзаем пов’язанi. Ми всi взаемопов’язанi, i лише разом можемо бути людьми.

Мене глибоко зворушили слова архiепископа, але я вже чув скептичну реакцiю деяких читачiв, i власну також. Бiльшiсть людей не роздумуе цiлими днями про те, як допомогти iншим. Подобаеться нам це чи нi, а бiльшiсть людей, прокидаючись зранку, думае про те, як виконати свою роботу, як заробити достатньо грошей, щоб оплатити рахунки, як подбати про своiх рiдних i про iншi обов’язки. «Гарнi хлопцi фiнiшують останнiми» – ця фраза передае двоiсте ставлення до доброти i спiвчуття, притаманне Заходу. У нашому суспiльствi успiх вимiрюеться грошима, владою, славою та впливом.

У цих чоловiкiв було все, окрiм першого пункту, хоча жоден з них не був голодним. Для духовного лiдера iгнорувати грошi – це нормально, а як щодо тих, хто живе цiлiсiньке життя на всемогутньому ринку? Бiльшiсть людей сподiваеться не досягнути духовноi величi або просвiтлення, а оплатити навчання дiтей i заощадити достатньо грошей для виходу на пенсiю. Я засмiявся, пригадавши, як вiдвiдував своiх друзiв у iхньому будинку поблизу Лас-Вегаса. Це був гарний дiм – власне, вiн бiльше скидався на перський маеток, – у якому було без лiку будiвель, фонтанiв та каналiв з водою. Вiн нагадував величнi споруди iсламськоi цивiлiзацii. Метою мого вiзиту було обговорення доробку архiепископа, i коли вiн прибув туди й побачив красу та велич цього палацу, то усмiхнувся й зухвало сказав: «Я помилявся – я хочу бути багатим».

– Як ви щойно зазначили, – додав Далай-лама, помiтно пожвавiшавши, – люди думають про грошi, славу або владу. З позицii особистоi радостi людини це недалекоглядно. Дiйснiсть, як зауважив архiепископ, полягае в тому, що люди – соцiальнi тварини. Одна особа, хай якою впливовою i розумною вона е, не може жити без iнших людей. Тому найкращий спосiб справдити своi бажання, досягнути власноi мети – допомагати iншим, знаходити бiльше друзiв.

Вiн поставив риторичне запитання:

– Як можна знаходити друзiв? За допомогою довiри. Як можна розвивати довiру? Це просто: треба продемонструвати щиру турботу про iхнiй добробут. Тодi з’явиться довiра. Але якщо за штучною усмiшкою або великим бенкетом глибоко в душi ви приховуете егоiстичне ставлення, довiра нiколи не виникне. Якщо думаете про те, як iх використати, як мати вiд них зиск, ви нiколи не викличете в iнших довiру. Без довiри дружби не iснуе. Ми, люди, – соцiальнi тварини, як вже сказано, i нам потрiбнi друзi. Справжнi друзi. Тi, хто дружить заради грошей, заради влади – це штучнi друзi.

Архiепископ приеднався до розмови:

– Бог – це спiльнота, братерство. Ми створенi цим Богом задля процвiтання. І ми процвiтаемо в спiльнотi. Коли ми стаемо егоцентричними, замикаемось у собi, можна бути впевненими, що одного дня ми вiдчуватимемо глибоке, глибоке незадоволення.

* * *

У нас виникае парадокс. Якщо один з головних секретiв радостi – це вихiд за межi власного егоцентризму, чи не е зосередження на власнiй радостi й щастi нерозумним егоiзмом (за словами Далай-лами) зi згубними наслiдками? Архiепископ вже сказав, що не можна шукати радiсть i щастя самi по собi, тож чи не е помилкою зосередженiсть на них?

ослiдження показують, що збiльшення власноi радостi та щастя позитивно впливае не лише на вас, а й на iнших людей у вашому життi. Коли ми можемо вийти за межi власного болю i страждань, ми стаемо доступнiшими для iнших; бiль змушуе нас надзвичайно сильно зосереджуватися на собi. Схоже, бiль, як фiзичний, так i ментальний, поглинае всю нашу зосередженiсть i залишае дуже мало уваги для iнших. У своiй книзi з Далай-ламою психiатр Говард Катлер пiдсумував цi результати: «Власне, цiла низка опитувань показуе, що нещасливi люди зазвичай найдужче зосереджуються на собi та найбiльш схильнi до соцiальноi iзоляцii, похмурих думок i навiть ворожостi. На противагу цьому щасливi люди здебiльшого комунiкабельнiшi, гнучкiшi та креативнiшi, i вони легше переносять повсякденнi життевi труднощi, нiж люди нещасливi. І, що найважливiше, вони бiльш люблячi й терплячi, нiж нещасливi люди».

Утiм, дехто може поцiкавитись, як наша радiсть пов’язана з боротьбою з несправедливiстю та нерiвнiстю. Як наше щастя пов’язане з намаганням зменшити страждання свiту? Якщо стисло, чим ретельнiше ми лiкуемо власний бiль, тим бiльше уваги можемо придiляти iншим. Але, хоч як дивно, архiепископ i Далай- лама стверджували, що насправдi для того, щоб вилiкувати власний бiль, треба звертати увагу на бiль iнших. Це – доброчесне коло. Що бiльше ми звертаемо увагу на iнших, то бiльше радостi вiдчуваемо, а що бiльше радостi ми вiдчуваемо, то бiльше ii можемо дати iншим. Мета полягае не лише в тому, щоб збiльшувати власну радiсть, а й у тому, щоб, як поетично висловився архiепископ, «бути резервуаром радостi, оазою миру, озером спокою, кола на якому торкатимуться людей, котрi вас оточують». Як ми побачимо, радiсть доволi заразна. Як i любов, спiвчуття й щедрiсть.

Отже, бiльше радостi – це не лише бiльше веселощiв. Ідеться про спiвчутливiший, потужнiший i навiть бiльш духовний стан розуму, який повнiстю взаемодiе зi свiтом. Коли ми з архiепископом працювали над навчальним курсом для послiв миру та активiстiв, що вирушають у зони конфлiкту, вiн пояснив менi, чому мир мусить зароджуватися всерединi. Не можна принести мир, коли в нашiй душi його немае. Так само не можна сподiватися зробити свiт кращим, щасливiшим, якщо ми не прагнемо цього й у власному життi. Менi кортiло почути про те, як боротися з неминучими перешкодами на шляху до радостi, але я знав, що доведеться зачекати до завтра. До обiду залишався час тiльки на одне коротке запитання.

Я запитав у Далай-лами, як це – прокидатись iз вiдчуттям радостi, i вiн розповiв про те, як зустрiчае кожен ранок:

– Думаю, якщо ви дуже релiгiйна людина, то, щойно прокинувшись, дякуете Боговi за новий день. І ви намагаетеся виконувати Божу волю. Стосовно нетеiстiв, таких як я, котрi е буддистами: щойно прокинувшись, я пригадую вчення Будди – важливiсть доброти i спiвчуття, хорошi побажання iншим або принаймнi прагнення зменшити iхнi страждання Пiсля цього я пригадую, що все навзаем пов’язано, вчення про взаемозалежнiсть. Зрештою я визначаю свiй намiр на сьогоднi: цей день мае бути змiстовним. Для цього треба служити i допомагати iншим, якщо це можливо. Якщо це неможливо, принаймнi не завдавати iм шкоди. Це i е змiстовний день.

Обiд: зустрiч двох шалапутникiв – це чудово

Залу Далай-лами перетворили на iдальню. У дальньому кiнцi розташувалася вишукана золота фiгурка Будди в рiзнобарвнiй дерев’янiй коробцi. Стiни були завiшенi тангками – шовковими сувоями, якi були розфарбованi в яскравi кольори i на яких був зображений Будда та iншi буддiйськi постатi. Зазвичай iх ненадовго вивiшували на стiнах монастирiв, щоб вони надихали на медитативну практику. Їх використовували з метою заохотити вiрян iти шляхом просвiтлення.

Вiкна були завiшенi бiлими мереживними фiранками, а на столi до обiду поставили кошики з пласким тибетським хлiбом i пакети з соком. Сервiрування було простим i нагадувало пiкнiк, а обiд складався з типових тибетських страв з кухнi Далай-лами. Там була локшина, овочi та момос – вiдомi тибетськi паровi пельменi.

Далай-лама й архiепископ Туту сидiли один навпроти одного. Сидячи поряд з Далай-ламою, я вiдчував у його поставi та жестах силу лiдера. Пригадую, як мiцно i нiжно вiн тримав мою руку, коли ми вперше зустрiлись. Його доброта жодним чином не применшувала його силу – це було цiнним нагадуванням про те, що спiвчуття е ознакою сили, а не слабкостi, як вони не раз наголошували в наших розмовах.

Коли вас зустрiчае Далай-лама, вiн бере вашу руку i нiжно гладить ii, наче ваш дiдусь. Вiн дивиться вам у вiчi, глибоко вiдчувае те саме, що й ви, i торкаеться своiм лобом вашого. Нехай яке вiдчуття, пiднесення або мука наповнювало ваше серце i вiдображалося на вашому обличчi, воно вiддзеркалиться також на його лицi. А потiм, коли Далай-лама зустрiчае наступну людину, цi емоцii зникають, i вiн стае абсолютно вiдкритим до наступноi зустрiчi i наступноi митi. Можливо, саме це й означае бути цiлком присутнiм, вiдкритим до кожного моменту та кожноi людини, з якою ми стикаемося, не п

ив’язуючи себе до руйнiвних спогадiв про минуле i не впадаючи в тривожне очiкування майбутнього.

Обiд почався з того, що ми повернулись до теми днiв народження, старiння i смертi.

– Я звертався до нiмецького фахiвця стосовно моiх колiн, – сказав Далай-лама. – Вiн вважае, що стан мого здоров’я дуже хороший. Потiм вiн пояснив менi, що проблема – у моiх колiнах. Вiн сказав, що менi не вiсiмнадцять рокiв, а вiсiмдесят, тому зробити можна обмаль. Менi справдi здалося, що це чудовий урок. Дуже важливо думати про непостiйнiсть. Вiн нагадуе менi, що я маю вiсiмдесят рокiв. Це чудово. Але, мiй друже, ти ще старший, нiж я.

– Ти вихваляешся? – спитав архiепископ.

– Це приготовлено на моiй особистiй кухнi, – сказав Далай-лама, простягаючи скибку хлiба своему шановному гостевi.

– Ти торкаешся хлiба своiми пальцями i думаеш, що я повинен його iсти? – спитав архiепископ Туту. – Менi цей подобаеться, – сказав вiн i потягнувся через мультизлаковий хлiб за бiлим, подивившись iз усмiшкою на свого американського лiкаря.

– Журналiсти в аеропорту сказали: «Мабуть, ви дуже радi приiздовi архiепископа Туту», – мовив Далай-лама. – Я вiдповiв iм: «Так, я справдi дуже радий. До мене приiхав мiй дуже добрий друг. По-перше, на людському рiвнi вiн дуже хороша людина. По-друге, вiн – релiгiйний лiдер, поважний священнослужитель, який шануе рiзнi релiгiйнi традицii. По-трете, i це найважливiше, вiн – мiй дуже, дуже близький друг».

– Ти менi лестиш.

– Потiм я сказав iм, що ти часто описував мене як шалапутну людину, i я також вважаю тебе за шалапутника. Зустрiч двох шалапутних людей – це чудово. Тому це дуже радiсна подiя, – вони обое засмiялись.

Архiепископ перехрестився i прочитав молитву перед тим, як скуштувати хлiба.

– Усе нормально? Температура нормальна? – запитав Далай-лама. Не мало значення, що вiн – видатний духовний лiдер, колишнiй очiльник тибетськоi нацii та втiлення Бодхiсаттви Спiвчуття для вiрян; у цей момент вiн був господарем i турбувався про те, щоб його гостям сподобалося частування.

– Дуже дякую, – сказав архiепископ. – Дякую за те, що прийняв нас, i за обiд, i за те, що зiбрав усiх тих людей зустрiчати нас уздовж дороги, – засмiявся вiн. – Суп дуже смачний.

Я нiколи не бачив, щоб архiепископ Туту проминув нагоду подякувати комусь або вiдзначити те, що вiн отримав. Часто вiн зупиняе цiлу постановку чи захiд, аби вiдзначити всiх присутнiх.

– Суп справдi гарний, – сказав архiепископ, вiдмахуючись вiд ченцiв, якi намагались поставити перед ним ще бiльше iжi. Усi вже практично доiли, а вiн i далi сьорбав суп. – Вiн чудовий. Прошу вас, я iстиму лише це. Потiм скуштую десерт – тобто фруктовий салат.

Згодом, побачивши, що подають морозиво, вiн засмiявся:

– Так, добре. Можливо, я з’iм iще трохи морозива.

Вiн хитав головою з боку в бiк, поклавши на одну шальку терезiв свое здоров’я, а на iншу – любов до солодкого. Архiепископ дуже полюбляе морозиво, надто з ромом i родзинками, тож, коли вiн гостював у нас iз Рейчел, з його офiсу люб’язно повiдомили про його вподобання: курка замiсть риби, ром-кола – тепер вiд неi довелось вiдмовитися через надокучливi проблеми зi здоров’ям – та морозиво з ромом i родзинками. Оце морозиво з ромом i родзинками було важко знайти не на свята, але нарештi ми вiдшукали контейнер об’емом в один галон у глибокiй морозильнiй камерi на заводi морозива. Архiепископ один раз iз великим задоволенням з’iв три ложки на десерт, а вiдтак ми протягом кiлькох мiсяцiв доiдали решту.

* * *

Розмова зайшла про зближення iхнiх двох релiгiйних традицiй, а також про серйозну проблему релiгiйних конфлiктiв i потребу в толерантностi. Далай-лама почав з того, що всi не можуть бути християнами або буддистами.

– У людей, що сповiдують свiтовi релiгii, немае вибору, окрiм як змиритися з iснуванням iнших релiгiй. Нам конче треба спiвiснувати. Для того щоб жити щасливо, мусимо поважати традицii одне одного. Я захоплююсь iншими традицiями.

– Кофi Аннан в останнiй рiк на посадi створив комiсiю, – додав архiепископ. – Вона дiстала доволi претензiйну назву «Група високого рiвня». Ми представляли всi традицii i, незважаючи на наше рiзноманiття, пiдготували одностайний звiт. Ми дiйшли висновку: у релiгiях немае нiчого лихого. Проблема полягае у вiрянах.

– Так i е, так i е, – погодився Далай-лама.

Я запитав, що нам робити з нетерпимiстю i фанатизмом, якi зараз ширяться свiтом.

– Насправдi единим виходом е освiта i ширший контакт, – вiдповiв Далай-лама. – Я здiйснював паломництво до святих мiсць у всьому свiтi, зокрема до Фатiми в Португалii, Стiни плачу i Куполу скелi в Єрусалимi. Якось я був у Барселонi, Іспанiя, i зустрiв там християнського монаха, який п’ять рокiв прожив вiдлюдником у горах i вживав дуже мало гарячих страв. Я запитав у нього, якоi практики вiн дотримуеться, i вiн сказав: «Любовi». Коли вiн вiдповiв, у його очах було щось дуже особливе. Ця практика – любов – дiйсно лежить у центрi всiх свiтових релiгiй. Коли я зустрiв цього праведника, я не думав

«На жаль, вiн не буддист» або «Шкода, що вiн християнин».

– Я часто кажу людям: «Невже ви справдi думаете, що…» – почав архiепископ.

Але Далай-лама повернувся до одного з ченцiв, якi подавали iжу. Архiепископ зробив йому жартiвливе зауваження:

– Ти мене слухаеш?

Далай-лама, який не почув архiепископа, втрутився зi словами:

– Тому це показуе…

Архiепископ i далi вдавав iз себе ображеного:

– Бачите? Вiн не слухае.

– Я не слухатиму, поки ти не вiзьмеш у руки цiпок, – засмiявся Далай-лама.

– Я мав тебе за противника жорстокостi!

– Прошу, розповiдай далi. Менi треба зосередитись на iжi. Для мене це останнiй прийом iжi на сьогоднi.

Згiдно з буддiйською монастирською традицiею, Далай-лама iсть двiчi на день, уранцi та в обiд.

– Гаразд. Як я казав, невже ви справдi думаете, що коли – саме коли, а не якщо – Далай-лама потрапить у рай, Бог скаже: «О, Далай-ламо, ти був чудовим. Як шкода, що ти не християнин. Тобi доведеться перейти у теплiше мiсце». Усi розумiють, наскiльки це смiшно.

Архiепископ зробив паузу, а потiм у дуже душевний момент для двох друзiв сказав:

– Думаю, зустрiч iз тобою – одна з найкращих подiй у моему життi.

Далай-лама усмiхнувся й почав розповiдати iншу iсторiю.

– Я думав, ти намагатимешся iсти! – сказав архiепископ.

Далай-лама фиркнув i знову взявся до десерту.

– Так, але ти справив надзвичайний вплив на свiт, – вiв далi архiепископ. – Є сила-силенна людей, яким ти допомiг стати хорошими; вони належать до рiзних релiгiй, рiзних вiросповiдань. Вони бачать, вони вiдчувають – адже я не думаю, що рiч у твоiх iдеях, хоча так, вони теж непоганi… прийнятнi. Вченi також вважають тебе розумним, але насправдi причина в тому, ким ти е. Думаю, хоч у яку точку свiту ти поiдеш, люди розумiють, що ти – справжнiй. Ти не вдаеш iз себе когось iншого. Ти живеш вiдповiдно до власних поглядiв, i ти допомiг дуже-дуже багатьом людям вiдновити вiру в свою релiгiю, а також у добро. Ти популярний не лише серед старих, а й серед молодi. Я вже казав, що ти i Нельсон Мандела – це двое вiдомих менi людей, якi не е поп-зiрками, але можуть зiбрати Центральний парк. Тобто коли люди знають, що ти виступатимеш у певному мiсцi, там яблуку нiде впасти. Тому те, що ми кажемо про секулярнiсть нашого свiту i таке iнше, лише частково вiдповiдае дiйсностi.

Далай-лама махнув руками, заперечуючи свiй ранг i особливiсть.

– Я завжди сприймаю себе як одного з сiмох мiльярдiв людей. Нiчого особливого. Отже, на цьому рiвнi я намагаюся донести до iнших, що основне джерело щастя – це здорове тiло i тепле серце.

Слухаючи його, я подумав: чому нам так важко повiрити в цi слова i втiлювати iх у життя? Наша подiбнiсть мала б бути очевидною, але ми часто почуваемось вiдокремленими. Існуе так багато iзольованостi та вiдчуження. Звичайно, я рiс iз цим вiдчуттям у Нью-Йорку, який на той час був найбiльш густонаселеним мiстом свiту.

– Усi хочуть жити щасливо, але щасливе життя особи залежить вiд щастя людства. Тому нам треба думати про людство, знаходити вiдчуття едностi мiж усiма сiмома мiльярдами людей.

Знову перетворившись iз духовного наставника на господаря, Далай-лама запитав:

– Чаю чи кави?

– У мене е сiк, дякую, – вiдповiв архiепископ. – Тебе виховували в Тибетi з дуже особливим статусом. Напевно, ти дiйшов цього усвiдомлення не вiдразу.

– Так, я ставав мудрiшим завдяки навчанню i досвiду. Коли я вперше поiхав у Пекiн, який зараз називають Бейджiном, на зустрiч iз китайськими лiдерами, а також 1956 року, коли я приiхав в Індiю i зустрiвся там з iндiйськими лiдерами, було забагато формальностей, тому я хвилювався. Тепер, коли я зустрiчаю людей, то пiдтримую мiжособистiсний рiвень, без зайвого офiцiозу. Я ненавиджу формальнiсть. Коли ми народжуемося, ii немае. Коли ми помираемо, ii немае. Коли ми опиняемось у лiкарнi, ii немае. Тому формальнiсть е штучною. Вона лише створюе додатковi перепони. Незалежно вiд наших переконань, усi люди однаковi. Ми всi хочемо жити щасливо.

Я не мiг утриматись вiд думки, чи не пов’язана нелюбов Далай-лами до формальностi з дитинством, проведеним у «золотiй клiтцi».

– Формальнiсть завершилася лише тодi, коли ви опинились у вигнаннi? – запитав я.

– Так, правильно. Тому я iнодi кажу: вiдколи я став бiженцем, я звiльнився вiд формальностi. Я суттево наблизився до реальностi. Так значно краще. Я часто пiд’юджую моiх японських друзiв через те, що в iхньому культурному етикетi занадто формальностей. Інодi, коли ми щось обговорюемо, вони постiйно роблять ось так, – Далай-лама енергiйно закивав головою. – Я не можу сказати, погоджуються вони чи нi. Найгiрше – це офiцiйнi обiди. Я завжди жартую, що страви схожi на декорацii, а не на iжу. Усе дуже красиво, але порцii надзвичайно малi! Менi байдуже до офiцiозу, тому я прошу iх принести бiльше рису, ще бiльше. Коли надто багато формальностей, вам залишаеться дуже маленька порцiя, якоi, мабуть, вистачило б лише пташцi, – вiн доiдав останнi крихти десерту.

– Можливо, усi хочуть бути щасливими,

– промовив я, – але труднощi полягають у тому, що чимало людей не вмiють такими бути. Ви говорили про важливiсть сердечного тепла, але багато хто соромляться або iм важко вiдкритись iншим. Їм лячно. Вони бояться вiдмови. Ви говорили про те, що, коли ти довiряеш людям, це надихае iх на довiру.

– Так i е. Щира дружба заснована виключно на довiрi, – пояснив Далай-лама. – Якщо ти справдi турбуватимешся про добробут iнших, з’явиться й довiра. Це – основа дружби. Ми – соцiальнi тварини. Нам потрiбнi друзi. Я думаю, вiд народження i до смертi, друзi дуже важливi. Науковцi з’ясували, що нам потрiбна любов для того, щоб жити. Коли ми народжуемося, нашi матерi виражають нам безмежну любов i нiжнiсть. Багато вчених стверджують, що пiсля народження е кiлька тижнiв, протягом яких фiзичний дотик матерi являе собою ключовий чинник для розвитку мозку. Якщо дитина пiсля народження iзольована вiд матерi й фiзичного дотику, це iй дуже шкодить. Це нiяк не пов’язано з релiгiею. Це – бiологiя. Нам потрiбна любов.

Далай-лама вперше почув про це дослiдження в 1980-х роках вiд покiйного бiолога Роберта Лiвiнгстона, який згодом став його «вчителем бiологii». Дитячий невролог i нейробiолог Таллi Барам пiдготувала один з новiших прикладiв у цiй важливiй сферi дослiджень. Вона дослiдила, що материнська ласка спричиняе активнiсть, яка покращуе когнiтивну функцiю та стiйкiсть до стресу в мозку немовляти. Материнський дотик буквально здатен зупиняти вивiльнення гормонiв стресу. Доведено, що цi гормони призводять до розпаду дендритних шипикiв, розгалужених вiдросткiв на нейронах, важливих для вiдправлення i отримання повiдомлень та формування спогадiв.

– Моя мати була близнючкою, – сказав я. – Вона народилась передчасно i важила лише 1114 грамiв. Вона провела два мiсяцi в iнкубаторi без людського дотику.

– Це якось вплинуло на неi? – запитав архiепископ Туту.

– Думаю, це мало на неi величезний вплив.

– Зараз е цi… як iх називають? – сказав архiепископ Туту. – Сумки кенгуру. Ми з моею дружиною Леею патронуемо дитячу лiкарню в Кейптаунi, i якось, коли ми ii навiдували, там був великий чоловiк, який носив iз собою крихiтне немовля, прив’язане до грудей для того, щоб воно вiдчувало його серцебиття. Як нам сказали, доведено, що такi немовлята значно швидше одужують.

Мфо запитала в мене, чи маю з собою фото моiх двiйнят, зроблене пiсля того, як вони народились передчасно i перебували в неонатальному вiддiленнi iнтенсивноi терапii. В однiеi з наших доньок було випадання пуповини, яке блокувало проходження через родовi шляхи. Унаслiдок цього ii пульс i рiвень кисню знижувались. Акушерка, прикладаючи вакуумний екстрактор до голови нашоi донечки, сказала Рейчел, що в неi залишився один поштовх, iнакше доведеться термiново робити кесарiв розтин. Елiана вже була в родових шляхах, тому кесарiв розтин не гарантував безпечних пологiв.

Будучи лiкарем, Рейчел знала, як i я, що не можна втрачати нi секунди, тому що рiвень кисню Елiани наближався до небезпечноi позначки. Я нiколи не бачив нiчого подiбного до тiеi сили, з якою Рейчел стрiмголов пiрнула в бiль i вклала всю свою материнську волю в поштовх. Елiана народилася з синюшною шкiрою; вона не реагувала на подразники i не дихала. У неi був один бал з десяти за шкалою Апгар – це означало, що вона була ледь живою.

Їi вiдвезли на реанiмацiйне лiжко, на якому лiкарi намагались ii врятувати, i звелiли Рейчел говорити до своеi дитини, тому що голос матерi мае майже магiчнi лiкувальнi властивостi, навiть пiд час операцiй з високим ризиком. Ми чекали кiлька найдовших хвилин у нашому життi, поки лiкарi намагалися привести малечу до тями i готували ii до iнтубацii. А потiм, в одну невимовно радiсну i сподiвану мить, Елiана сплюнула, зробила свiй перший подих i життествердно закричала. Ми всi, зокрема й акушерка, плакали вiд щастя.

Пiсля травматичного народження Елiани двiйнят вiдвезли в неонатальне вiддiлення iнтенсивноi терапii цiеi лiкарнi. Коли я зайшов туди через деякий час, вони лежали поряд, тримаючись за руки. Важливiсть любовi для життя, описана Далай-ламою, не була для мене чимось абстрактним, адже я бачив на власнi очi материнську любов, яка врятувала життя нашiй донечцi та яка дае нам усiм змогу жити.

– Прекрасно, – промовив архiепископ, уявляючи собi ту картину.

– Це бiологiя, – сказав Далай-лама. – У всiх ссавцiв, зокрема i в людей, е особливий зв’язок з матiр’ю. Без материнськоi турботи маля загине. Це факт.

– Навiть якщо дитя не помре, з нього може вирости Гiтлер, тому що воно вiдчувае цю велику нестачу, – сказав архiепископ.

– Думаю, коли Гiтлер був малим, – заперечив Далай-лама, – вiн був таким самим, як i iншi дiти.

Вони вперше висловили незгоду не в пустотливiй грi.

– Думаю, його мати виражала йому любов, iнакше вiн помер би.

Члени сiм’i пригадують, що Клара Гiтлер справдi була вiдданою матiр’ю, проте його батько вочевидь був домашнiм тираном.

– Отже, – вiв далi Далай-лама, – навiть у наш час терористи також мали максимум любовi вiд матерiв.

ому навiть цi терористи глибоко всерединi…

– Гадаю, тут я з тобою не погоджуся, – вiдповiв архiепископ. – Хулiганами стають тi, хто почуваеться дуже невпевнено i хоче довести, що вiн – хтось. Часто це пов’язано з тим, що вони не мали достатньоi любовi.

– Думаю, так: обставини, оточення, освiта мають значення, – вiдповiв Далай-лама. – Особливо в наш час, проте в освiтi обмаль уваги придiляють внутрiшнiм цiнностям. У такому разi замiсть внутрiшнiх цiнностей ми стаемо егоцентричними, постiйно думаемо: «Я, я, я». Егоцентричне ставлення призводить до невпевненостi i страху. До недовiри. Надто великий страх спричиняе роздратування. Занадто велике роздратування веде до злостi. Це i е психологiя, система мислення, емоцiй, яка запускае ланцюгову реакцiю. Унаслiдок егоцентричного ставлення людина вiддаляеться вiд iнших, потiм вона перестае iм вiрити, вiдтак почуваеться невпевнено, потiм з’являеться страх, згодом тривога, потiм роздратування, пiсля того злiсть i жорстокiсть.

Було дивовижно почути, як Далай-лама описуе перебiг думок, що зумовлюе страх, вiдчуженiсть, а вiдтак жорстокiсть. Я вказав на те, що дуже часто на Заходi батьки придiляють надмiрну увагу своiм дiтям i iхнiм потребам, а не тому, щоб навчити iх дбати про iнших.

Далай-лама вiдповiв:

– Так, у батькiв також забагато егоцентризму: «Моi дiти, моi дiти». Така любов е упередженою. Нам потрiбна неупереджена любов до всього людства, до всiх розумних iстот, незалежно вiд того, як вони ставляться до нас. Вашi вороги все одно е вашими людськими братами i сестрами, i вони теж заслуговують на нашу любов, повагу й тепло. Це – неупереджена любов. Можливо, вам випаде опиратися дiям ваших ворогiв, але ви можете любити iх як братiв i сестер. Лише ми, люди, можемо це зробити завдяки нашому людському iнтелекту. Іншi тварини на це не здатнi.

Знаючи з власного досвiду, що таке нестримна i зосереджена батькiвська любов, я подумав про те, чи справдi можна любити iнших такою самою любов’ю. Чи дiйсно ми можемо поширити це коло турботи на багатьох iнших, а не лише на наших рiдних? Монах може зосереджувати всю свою любов на людствi, але батьковi треба виховувати дитину. Я припускав, що слова Далай-лами були сподiванням для людства, проте наскiльки вони реалiстичнi? Можливо, ми не зможемо любити чужих дiтей так само, як власних, але здатнi розширити звичнi межi цiеi любовi. Я подумав про те, що мiг би сказати архiепископ, у якого теж е дiти, але на цей момент усi вже пообiдали.

Ми повертались до гнучкостi любовi та спiвчуття впродовж тижня, але наступного дня ми взялись обговорювати перешкоди на шляху до радостi, починаючи вiд стресу i тривоги й закiнчуючи нещастями та хворобами, а також те, як можна вiдчувати радiсть усупереч цим неминучим викликам.

День 2 i 3

Перешкоди на шляху до радостi

Ви – незавершений шедевр

– Усе дуже просто, – почав Далай-лама. – Усi знають, що фiзичний бiль – це погано, i намагаються його уникнути. Заради цього ми не лише лiкуемо хвороби, а й намагаемося запобiгати iм i пiдтримувати наш фiзичний iмунiтет. Ментальний бiль не менш дошкульний, тому нам треба його полегшувати. Зробити це можна за допомогою ментального iмунiтету.

Ми почали другий день бесiд i перейшли до перешкод на шляху до радостi. Темою дiалогiв було те, як знаходити радiсть усупереч стражданням, i ми знали, що нам знадобляться два повнi днi на обговорення всiх видiв страждань. Як учора сказав Далай-лама, дуже багато нещасть зароджуеться в нашiй головi та в серцi – вони зумовленi тим, як ми реагуемо на життевi подii.

– Ментальний iмунiтет, – пояснив Далай-лама, – це вмiння уникати деструктивних емоцiй та розвивати позитивнi. По-перше, мусимо осягнути розум: вiн мае безлiч рiзних станiв – рiзноманiтнi думки та емоцii, з якими ми щодня стикаемося. Деякi з цих думок та емоцiй шкiдливi, навiть токсичнi, а iншi – здоровi й цiлющi. Першi хвилюють наш розум i завдають нам чимало ментального болю. Другi дають нам справжню радiсть.

Коли ми розумiемо цю обставину, нам значно легше контролювати розум i вживати профiлактичнi заходи. Так ми розвиваемо ментальний iмунiтет. Так само як здоровий iмунiтет i мiцне здоров’я захищають наш органiзм вiд потенцiйно небезпечних вiрусiв i бактерiй, ментальний iмунiтет забезпечуе здоровий душевний стан, завдяки якому ми менш вразливi до негативних думок i почуттiв.

Подивiться на це таким чином: якщо у вас мiцне здоров’я, ви не захворiете, коли з’являться вiруси. Якщо ваш загальний стан здоров’я кепський, навiть незначнi вiруси будуть дуже небезпечними для вас. Так само якщо у вас мiцне психiчне здоров’я, то, коли виникнуть потрясiння, ви будете трохи напруженими, але швидко повернетесь до звичного стану. Якщо ваше психiчне здоров’я не дуже добре, незначнi потрясiння i проблеми завдаватимуть вам сильного болю i страждань. Ви вiдчуватимете великий страх i хвилювання, тяжкий смуток i вiдчай, шалену злiсть i роздратування.

Люди хотiли б випити таблетку, яка позбавить iх страху i тривоги та вiдр

зу ж дасть iм вiдчуття спокою. Це неможливо. Треба поступово розвивати розум i змiцнювати ментальний iмунiтет. Мене часто запитують, як найшвидше i найкраще розв’язати проблему. Знову ж таки, це неможливо. Можна мати або найшвидше, або найкраще рiшення, але не обидва одночасно. Найкраще рiшення для наших страждань – це ментальний iмунiтет, але на його розвиток потрiбен час.

Якось я розмовляв з Елом Гором, вiце-президентом США. Вiн розповiв менi, що мае купу проблем, багато труднощiв, якi викликають у нього сильну тривогу. Я сказав йому, що люди здатнi розрiзняти мiж рацiональним та емоцiйним рiвнями. На рацiональному рiвнi ми приймаемо те, що перед нами серйозна проблема, але на глибшому, емоцiйному рiвнi можемо залишатися спокiйними. Так само як в океанi е рясно хвиль на поверхнi, проте вглибинi вiн доволi спокiйний. Цього можна досягти, якщо ми вмiемо розвивати ментальний iмунiтет.

– Так, – вiдповiв архiепископ, – ти дав дуже хорошу вiдповiдь. Ти завжди даеш гарнi вiдповiдi, але з цiею ти впорався вiдмiнно. Я лише думаю, що iнодi люди даремно сердяться на себе, особливо тодi, коли в них виникають деякi цiлком природнi думки i почуття.

По сутi, – вiв далi архiепископ, – я думаю, нам треба приймати себе такими, якими ми е. А потiм сподiватися, що ми зростатимемо так, як це описав Далай-лама. Я маю на увазi виявлення речей, що виводять нас iз рiвноваги. Це те, чого можна навчитися, що можна змiнити, але нам не треба соромитись. Ми – люди, й iнодi нам корисно усвiдомлювати, що в нас е людськi емоцii. Питання полягае в здатностi визначити, коли це доречно.

Протягом тижня дiалогiв архiепископ часто казав, що нам не варто лаяти себе через негативнi думки й емоцii i що вони е природними та неминучими. На його думку, вони лише посилюються пiд впливом провини i сорому, коли ми вважаемо, що iх не повинно в нас виникати. Далай-лама погодився, що людськi емоцii природнi, але вiн заперечував iхню невiдворотнiсть. Вiн пояснив, що ментальний iмунiтет – це спосiб iх уникнути.

Упродовж кiлькох мiсяцiв пiсля поiздки в Дармсалу я намагався зрозумiти цю видиму розбiжнiсть у поглядах: чи справдi можна уникнути негативних думок та емоцiй, розвинути те, що Далай-лама називав «ментальним iмунiтетом»? Чи цi думки й емоцii е неминучими i iх слiд прийняти та пробачити себе за них, як то радить робити архiепископ?

Нарештi, пiсля численних дискусiй з фаховими психологами стало зрозумiло, що кожен iз цих поглядiв мае право на iснування i вiдображае iнший етап у циклi емоцiйного життя. Завдяки самопiзнанню й медитацii ми можемо збагнути природу нашого розуму i навчитися послаблювати свою емоцiйну реактивнiсть. Таким чином ми станемо менш вразливими до деструктивних емоцiй та моделей мислення, якi завдають нам величезних страждань. Це i е процес розвитку ментального iмунiтету.

Архiепископ лише нагадував нам, що навiть за наявностi цього iмунiтету подекуди в нас виникатимуть негативнi або деструктивнi емоцii i в таких випадках найгiрше, що можна зробити, – це жорстко себе критикувати.

Інакше кажучи, Далай-лама твердив, що якщо ми iстимемо корисну iжу, прийматимемо вiтамiни i вдосталь вiдпочиватимемо, то зможемо бути здоровими, а архiепископ казав: «Так, але навiть у цьому разi ми iнодi пiдхоплюватимемо застуду, тому не слiд погiршувати власний стан самобичуванням».

Отже, як нам боротися з цими перепонами на шляху до щастя – неминучими джерелами страждань, як внутрiшнiх, так i зовнiшнiх, – що завдають нам такого лютого болю i муки в життi, коли ми з ними стикаемося? Сюди входять i такi прикрi повсякденнi явища, як стрес, розчарування та хвилювання, i такий доленосний досвiд, як бiди, хвороби i, зрештою, зустрiч зi смертю. Ми не можемо впливати на неминучiсть цих подiй, але обидва чоловiки погодилися, що таки можемо визначати iхнiй вплив на наше життя, змiнюючи свое ставлення до них.

Перший крок – це прийняти наявнiсть страждань. Буддi приписують такi слова: «Я вчив одного i лиш одного: страждання i припинення страждань». Перша шляхетна iстина буддизму полягае в тому, що життя сповнене страждань. На санскритi страждання називаеться дукха (не плутати з горiховою i дуже смачною египетською приправою дукка).

Дукха можна перекласти як «стрес», «тривога», «страждання» або «незадоволення». Його часто описують як душевне та фiзичне страждання, що виникае в життi, як хвороби та старiння. Також його описують як стрес i тривогу, зумовленi спробами контролювати те, що за своею суттю е непостiйним i непiдвладним контролю. Ми намагаемось контролювати момент i внаслiдок цього вiдчуваемо, що те, що вiдбуваеться, не мае вiдбуватися. Значна частина наших незгод полягае в тому, що ми хочемо, щоб усе було iнакше.

– Думаю, у багатьох випадках, – пояснив Далай-лама, – виникае певний жаль, певне незадоволення, яке призводить до роздратування та злостi.

Хоча стрес i роздратування можуть здаватись поверховими проблемами або скаргами, Будда називав iх основною причиною багатьох наших зайвих i штучних страждань. Я пригадав, що

казав Далай-лама в наш перший день: ми не спроможнi зупинити природнi катастрофи i страждання, спричиненi ними, але можемо позбутися багатьох iнших страждань.

Дукха, тобто страждання, – це протилежнiсть до сукхи, що означае «щастя», «легкiсть» або «затишок». Кажуть, що обидва цi слова походять вiд стародавнiх арiiв, якi принесли санскрит до Індii. Арiйцi були кочiвниками, якi подорожували на возах, запряжених кiньми або волами, i цi слова буквально означають «з поганою (або хорошою) вiссю». Їзда була труською (дукха) чи плавною (сукха)? Непогана метафора для життя. Хiба страждання – це не труська iзда? Кожне життя вкрите колiями, i нiкому не вдасться уникнути вибоiн, але багато залежить вiд того, як ми сприймаемо поiздку. Наш розум – це вiсь, яка часто визначае, буде для нас iзда труською чи плавною.

Я пересвiдчився в цьому на цiлком конкретному прикладi, коли приiхав з Пеггi Калаган у Дармсалу в сiчнi, за кiлька мiсяцiв до дiалогiв. Пеггi вiдповiдала за зйомки тижня в Дармсалi, i ми приiхали туди для того, щоб пiдготуватися до квiтневого вiзиту. Наш вилiт назад iз затягнутого хмарами аеропорту в Дармсалi скасували, тому ми вирушили вибоiстою та звивистою дорогою до найближчого аеропорту. Ми мiцно трималися за поручнi автомобiля, який кидало вгору-вниз i гойдало з боку в бiк. Щосили намагаючись уникнути нудоти, ми вiдверталися на кумеднi iсторii з наших подорожей i розтягували кожну з них якомога довше до кiнця цiеi карколомноi шестигодинноi поiздки.

– У нас е певне бачення нашого досвiду, i ми його оцiнюемо: «Це добре», «Це погано», «Це нейтрально», – пояснив Далай-лама. – Потiм у нас виникае реакцiя: страх, роздратування, злiсть. Ми усвiдомлюемо, що це лише рiзнi аспекти розуму. Вони не е дiйснiстю. Так само безстрашнiсть, доброта, любов i прощення являють собою аспекти розуму. Дуже корисно знати систему емоцiй та розумiти, як працюе наш розум.

Коли виникае страх або роздратування, треба подумати: що його спричиняе? У бiльшостi випадкiв страх – це ментальна проекцiя. Коли я був молодим i жив у Поталi, там була одна дуже темна дiлянка. Подейкували, що там е привиди. Проходячи повз неi, я щось вiдчував. Це була безперечна ментальна проекцiя.

– Нi, – промовив архiепископ з переляканим виразом обличчя. – Там були привиди, приятелю.

Далай-лама засмiявся та сказав:

– Коли до тебе пiдходить скажений собака, гавкае на тебе i вишкiряеться, ось коли треба боятися. Це не ментальна проекцiя. Отже, слiд аналiзувати причини страху. У випадку з роздратуванням ти часто бачиш когось i в тебе виникае ментальна проекцiя стосовно цiеi особи, навiть якщо в неi нейтральний вираз обличчя. Так само, коли ти бачиш дii якоiсь людини, у тебе виникае ментальна проекцiя, навiть якщо ii поведiнка нейтральна. Тому треба запитати себе, чи мае твое роздратування реальне пiдгрунтя? Навiть якщо хтось тебе критикуе або нападае на тебе, слiд подумати: чому так сталося? Ця людина не була твоiм ворогом вiд народження. Певнi обставини налаштували ii проти тебе. Причин може бути багато, але зазвичай твое ставлення е важливим чинником, який не можна iгнорувати. Ти розумiеш, що це сталося тому, що колись ти викликав несхвалення в цiеi особи певною своею дiею. Потiм, коли ти усвiдомлюеш власну роль у критицi або нападi iншоi людини, твое роздратування та злiсть автоматично слабшають. Ти також усвiдомлюеш, що базова людська природа е доброю, спiвчутливою i що ця людина не хоче тобi зашкодити. Отже, ти бачиш, що людина почуваеться так через якесь непорозумiння або викривлену iнформацiю. Ти бачиш, що дii цiеi людини зумовленi ii руйнiвними емоцiями. Ти можеш розвинути в собi турботу, спiвчуття i навiть жаль через ii бiль i страждання: «Як сумно, що ця особа не контролюе себе або вiдчувае такий негатив». Замiсть роздратування та злостi ти жалiеш iншу людину i турбуешся про неi. Я кивнув i сказав:

– Проте iнколи наше роздратування залежить не вiд iнших людей, а вiд обставин, якi ми не можемо контролювати. Наприклад, ми не здатнi контролювати скасування польотiв.

– Коли я був молодим i дуже хотiв щось робити, – сказав Далай-лама, – мене сердили оголошення про затримку або скасування рейсу, i часом я спрямовував власну злiсть на пiлота чи авiакомпанiю. Перед тим як з’явилось авiасполучення мiж Дармсалою i Делi, я вирушав до Джамми, приблизно за чотири години iзди, щоб звiдти вилетiти. Одного ранку всi пасажири вже були в лiтаку, коли оголосили, що рейс переноситься i нас усiх просять вийти з лiтака. Згодом менi сказали, що пiлот не з’явився, оскiльки минулого вечора хильнув зайвого. Тому всi скаржились, i я теж почувався роздратованим. Тепер, коли оголошують про скасування або перенесення рейсу – а тут це трапляеться часто, – для мене це гарна нагода виконати практику, вдатися до медитацii. Тож я вiдчуваю менше роздратування.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Чорний пес, який усюди ходить за своiм господарем, – символ депресii в англомовних краiнах (Тут i далi прим перекл., я

що не вказано iнше)

2

5791 м.

3

Sourpuss – буркотун; sour – кислий, puss – гримаса, морда (Англ.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить