Вiд гвинта
Геннадий Евгеньевич Ангелов

Головний герой роману Михайло Дьомiн волею випадку опиняеться на окупованiй територii в 1942 роцi, i розумiе, що минуле не можна змiнити, перекроiти пiд себе, залишитися в живих, i спокiйно повернуться назад, якщо ти не супергерой, а простий офiсний планктон.

Можна знайти союзникiв, переконати iх у правотi своiх дiй, зустрiти нову любов, i почати нове життя. Доводячи тим самим, що кожна людина народжуеться для виконання певноi мiсii, основна мета якоi допомогти людям, використовуючи знання i навички, i виживаючи в складних умовах, повести за собою, у свiтле майбутне. Тiльки свiтле воно чи нi, кожен вирiшуе для себе самостiйно.

Генадiй Ангелов

Вiд гвинта

«Бомби зупиняють час»

    Тричi Герой Радянського Союзу Маршал Авiацii А. В. Покришкiн

Не будите солдат спящих, тише,
Им нужна в этот час тишина,
Может кто-то из и не слышит,
Что давно отгремела война…
Нет землянок, глубоких окопов,
Угрожающих минных полей,
И воздушных ночных налётов,
От бомбёжек развалин, смертей!
Нет приказа идти в наступленье,
Невозможен расстрел или плен,
Не грозит им теперь окруженье,
И не видно в боях перемен.
Не будите солдат спящих, тише,
Пусть спокойно лежат в тишине,
Лишь Огонь Вечный в каменной нише,
Им напомнит о прошлой войне.
Он теплом души павших согреет,
Чтоб не мёрзли они под землёй,
Наша память жива, не стареет,
Хоть от горя и слёз – с сединой…

Вiд гвинта

До 72 рiчницi закiнчення Другоi свiтовоi вiйни i перемоги над нацизмом.

Книга е художнiм твором. Мiсця дii, iмена, характери вигаданi. Усi збiги з реальними персонажами або подiями абсолютно випадковi.

Роздiл 1

Украiна. Нашi днi

З чого розпочався перший робочий день? Понедiлок, смуток i туга. Нiчого не вiщувало чогось надприродного й незвичайного. Вихiднi проскочили непомiтно i зранку було лiнь прокидатися i тупотiти на роботу. Закiнчилася осiнь i першi днi зими стояли морозними. Прогноз нiчого хорошого не обiцяв i синоптики всi як один твердили, що зима буде мокрою й вологою. Збираючись на роботу, я за звичкою перевiрив все, вимкнув на кухнi свiтло i, оглядаючи себе в дзеркало, з легкою iронiею прийшов до висновку, що роки нiкого не щадять. І сивина на скронях, i мiшки пiд очима, i погляд не такий завзятий, без вогника, як у двадцять, коли молодецька енергiя шукала вихiд на танцмайданчиках, i гульках з друзями, свiдчили про те, що скоро сусiди будуть в спину шепотiтися i говорити – «старий дiд». Бобир. Ну та й гаразд, плювати, живу як сам вважаю за потрiбне. Нi до кого не лiзу, не заважаю, тихо i мирно. Боргiв немае, своя квартира, пристойна робота, машина. У наш час це щось та значило. На роботi я був на хорошому рахунку у начальства, отримував премii, i завжди мiг взяти вихiдний без зайвих питань i кислоi мiни на обличчi начальника вiддiлу. Ми з ним були нерозлучними друзями i не рiдше нiж два рази на мiсяць влаштовували легкi пиятики. Це зближувало i налаштовувало на оптимiстичний лад. Я завжди був у курсi всього, що твориться в нашiй конторi, i якщо виникала над головою темна хмара у виглядi позачерговоi перевiрки, мене завжди попереджали заздалегiдь. Працюючи бухгалтером не один рiк i маючи вагомий особистий досвiд у роботi, я завжди керувався простими правилами. І намагався виконувати свою роботу чесно. Не приховую, iнодi руки самi тяглися до офшорних рахункiх компанii, з довгими нулями в американськiй валютi, але я стримував себе, розумiючи, що не в грошах щастя. І навiть не в iх кiлькостi. Перебираючи на столi папери, я понуро подивився у вiкно. Пролiтали першi снiжинки i вiтер за вiкном, завиваючи, безжально розгойдував i ламав крихкi гiлки дерев. В офiсi було тепло, але на всяк випадок, я включив додатковий обiгрiвач i заглибився в звiти. Кiнець мiсяця, в перших числах народ з нетерпiнням чекае зарплату. Валера як завжди не з'явився вчасно.

– Привiт друг, що такий похмурий?

– Чому радiти? – Дивись скiльки паперiв.

І я перегорнув товсту папку перед великим грузинським носом Валерки.

– Мiша, простiше дивись на життя. «Робота не вовк, в лiс не втече».

– Тобi добре мудрувати, ти начальник, i можеш не приходити на роботу. На жаль, але я собi такого дозволити не можу.

Валера скривив обличчя i розсмiявся.

– Тобi б моi проблеми. Дружина вже дiстала.

І провiв рукою по горлу.

– Ось де сидить. Їi не влаштовуе, що я рано приходжу з роботи. Почав пiзнiше приходити, i що ти думаеш?

Я в задумi дивився на нього.

– Чому пiзно приходиш… Уяви тiльки. І де моi очi були, коли одружився. Одна теща чого варта. Зробив iй влiтку ремонт, так до сих пiр незадоволена. Хоче, щоб я помiняв вiкна на пластиковi. Це в чотирикiмнатнiй квартирi.

– Кинь, у вас прекрасна дочка, ви одруженi бiльше двадцяти рокiв. Все пройде. Не накручуй себе, не псуй нерви. Як щодо вихiдних? Хоча нi, не вийде.

– Чому?

Валерка в одну мить засумував, уявляючи, що вихiднi буде сидiти з дружиною перед те

евiзором.

– На кладовищi потрiбно поiхати. Могилу дiда поправити. Давно не був.

– Геройський у тебе був дiд Мишко. Льотчик. Коли вiн загинув?

– У сорок другому, не загинув, пропав безвiсти. Лiтак розбився i що сталося далi-невiдомо. Вiн впав на ворожу територiю i мiг опинитися в полонi. Я намагався шукати в архiвах, але нiчого не знайшов. Не один рiк займався, перевернув купу лiтератури, робив запити в архiви, все марно.

– Мишко, сьогоднi тiльки понедiлок, до кiнця тижня – вiчнiсть. Ну ти мене знаеш, якщо з'явиться вiльний час, я двома руками «за».

У дверi постукали i ми, майже в один голос з Валеркою, голосно вiдповiли: «Вiдчинено!»

На порозi показалася Ельвiра, секретар-референт директора i, дiловито поправляючи окуляри на миловидном личку, втупилася з подивом на нас. Виглядала вона, як завжди, бездоганно i я, затримуючи дихання, дивився на апетитнi форми красунi. Дiловий костюм Ельвiри, сiрого кольору, пiдкреслював приголомшливу фiгуру i округлi форми. Туфельки на тоненьких пiдборах вигiдно пiдкреслювали стрункi нiжки. Запах духiв Ельвiри нагадував «Едемський сад». З появою жiнки в кабiнетi стало затишнiше. Теплiше. Я вже уявив, як цiлую ii в червонi губки, у неi паморочиться в головi i я тут же встигаю пiдхопити на руки i несу Ельвiру в спальню. Мара так само швидко зникла як i з'явилася. В руках вона тримала папку i чекала, коли двох мужикiв вiдпустять.

– Дьомiн, вас чекае на обiд шеф. І не забудьте взяти папери за минулий мiсяць.

Вона хотiла пiти, але Валерка схопив ii за руку i не вiдпускав.

– Эльвирочка, сонечко, приходь до нас з Мишком на вихiднi. Вiдпочинемо по повнiй програмi. Як добрi колеги i нерозлучнi друзi. Обiцяю, як пiонер, урочисто присягаю, чiплятися не буду.

У Валерки на лобi було написано, червоною пастою, що вiн хоче вiд Ельвiри. Але вона оком не моргнула. Знала собi цiну i не збиралася розмiнюватися на женатика i старого одинака.

– Знаю я вас, товаришу Сергеев, вам би тiльки вiд дружини i дiтей втекти, на бiльше не здатнi.

– Для тебе – на все, що завгодно.

Валерка театрально встав на одне колiно й схилив голову.

– Для початку розлучення з благовiрноi дружиною i не на словах. Потiм приходьте, але я нiчого не обiцяю. Втiм, знаю вас давно, i не вiрю, що кинете сiм'ю. По – цьому хлопчики, адью, вихiднi без мене. Буде нудно, телефонуйте в масажнi салони. І приемний вiдпочинок вам гарантований.

Я хотiв було заперечити, але Ельвiра зникла за дверима.

– Ось мигера, нiкому не дае, – пробубнiв з досадою Валера. – А якi буфера, попка. Вищий клас!

– Можу допомогти охмурити Ельвiру.

– Кинь, ii танком не проб'еш. Броня Т-80.

– Зроби фективний папiрець про розлучення i сунь iй пiд нiс. Тiльки зроби це швидко, щоб вона не отямилася. Запроси ввечерi в ресторан i покажи.

– А що, непогана iдея. У мене знайома в загсi працюе, за грошi, вона менi не тiльки зробить папiр про розлучення, а й випише нове свiдоцтво про народження. І в ньому напише, що я син Юрiя Гагарiна.

Один вiд душi розсмiявся i помiтно повеселiшав. Обтрушуючи пил зi штанiв сказав: «З мене випивка на вихiдних. Виставляюсь. За твою iдею. Пiду, подумаю, як це краще зробити.»

Я подивився на годинник, вони показували десять тридцять. До обiду залишалося пiвтори години i я схопив мишку, почав на монiторi вiдкривати папки зi звiтами. Цифри з'являлися одна за одною перед очима. Знаходячи помилки, я тут же виправляв i включаючи принтер, роздруковував. Коли половина роботи була закiнчена, сiв у крiсло й задумався. Щось турбувало i, намагаючись зосередитися на метушливих думках, шукав вiдповiдь. Раптом перехопило подих i закололо серце. На лобi з'явився пiт i невiдомий страх скував суглоби. Вiдкидаючи голову на спинку крiсла, хотiв покликати на допомогу. Слова застрягли як кiстка в горлi. Встати самостiйно не мiг, i як снiп звалився зi стiльця на пiдлогу. Бiль був нестерпним, i закриваючи очi, я встиг побачити перед очима блимаючий монiтор i, жадiбно ковтаючи повiтря, втратив свiдомiсть.

Пробудження було рiзким i стрiмким. Я стояв на весь зрiст i в обличчя дув теплий весняний вiтер. Десь далеко чувся спiв птахiв. Запах вiдрiзнявся вiд мiського тим, що в ньому не вiдчувалося неприемного смогу i гiркоi терпкостi. Боячись вiдкрити очi спробував себе обмацати. Ноги, руки цiлi, серце не болить. Дивно. Я виразно пам'ятав, як звалився в офiсi пiд стiл i на тобi – чортiвня якась. З острахом вiдкриваючи одне око, побачив сонце i хмари. Очi став слезится, i я машинально потер ii рукою. Де я? Мiсцевiсть була зовсiм незнайомою. Озираючись по сторонах ще бiльше був здивований, коли побачив, як i в що одягнений i взутий. На ногах красувалися кирзовi чоботи, i замiсть куртки чи плаща – солдатська шинель.

«Цирк на дротi» – подумав я i ретельно перевiрив кишенi. Нiчого. Шинель розповсюджувала запах вогкостi i махорки. Нерiвна, добре вкатана колiя вела до лiсу, i накульгуючи, з-за того, що ногу натирав правий чобiт, зашкутильгав по курнiй дорозi. Маячня. Людей поблизу не було видно i вiд цього н

душi було тривожно.

– Гей, хто це придумав? Вистачить! Не можна так жартувати з чоловiком в якого хворе серце.

На мiй крик нiхто не вiдгукнувся i не вийшов з-за кущiв з камерою, веселим виразом обличчя, i словами: вас знiмае прихована камера!

І далi натовп друзiв з квiтами i подарунками накинулася на мене. На жаль, цього не сталося i менi довелося сiсти на пень i зняти один чобiт. П'ята вже кровоточила … Я зiрвав подорожник i приклав до рани. Дорога вела до лiсу, але йти туди менi не хотiлося. Озираючись, я милувався природою, тишею i думав, заспокоюючи себе, що це всього лише сон i скоро все закiнчиться. Ранiше, в дитинствi, менi снилися кольоровi сни. Тодi я лiтав, купався в океанi i лазив по горах. Сни були настiльки реальними, що батьки мене часто лаяли, зате, що я довго валявся вранцi в лiжку. Десь за лiсом, щось загримiло i я мимоволi втягнув голову в плечi. Страх… Вiн був настiльки сильним, що мене пройняла дрiбна млiсть.

За деревами почулися голоси. Хтось розмовляв, при чому на пiдвищених тонах. Голоси чужинцiв були до болю знайомими. Чудна росiйська мова, уперемiш з украiнським дiалектом. Суржик, не iнакше. Хоча чому чужинцiв? Вони тут живуть i чужинець швидше за все ж я, нiж вони. Ставало страшно, хоча боягузом себе нiколи не вважав, але тут i зараз… Вже чiтко розрiзняючи обривки фраз i iдiотський смiх незнайомцiв, не на жарт злякали мене.

– Так ти б ту Галю, не вiдпускав. Баба, кров з молоком, Петре. Мабуть струхнул, шо чоловiк повернеться до дому i до стiнки тебе поставить?

– Який там чоловик, Сидоре? Я цих комуняк як стрiляв i вiшав, так i буду це робити.

– Не бреши, я пам'ятаю як ти ховався вiд голови.

– Хто це?

Я з жахом дивився на двох чоловiкiв. Вони були дивно одягненi i здавалося, що мене не помiчають. Одягненi в стару австрiйську форму, з синьо-жовтими пов'язками на рукавах. На головах «петлюрiвки», кашкети якi пiд час вiйни носили украiнськi нацiоналiсти. В одного на плечi висiла гвинтiвка, у другого бовтався нiмецький шмайсер. Той що був з гвинтiвкою явно молодший за званням, заглядав в очi, пританцьовуючи, немов вулична шавка, навколо господаря. На вигляд йому було не бiльше двадцяти п'яти рокiв. Бiлявий молодик, з червоним, прищавим обличчям i пишним, рудим чубом, який вибивався з-пiд кашкета. Другий, з вусами та бородою, був вище напарника i набагато ширшим в плечах. Такий велетень, дядя Стьопа, пiд два метри ростом. Я вiдвернувся, сподiваючись, що це всього лише сон i скоро все закiнчиться. Не хотiлося з ними познайомитися.

– Ти дивись, Петре, це хто сидить? І думае, шо ми його не бачимо?

Клацнули затвори i незнайомцi попрямували в мою сторону.

– Руки в гору i не смикайся, собако. Ти хто такий? І як тут опинився?

– Ти шо язик проковтнув? – запитав другий i ткнув мене гвинтiвкою в живiт.

– З якоi частини? Комiсар?

В горлi пересохло, вiд напруги лоб став мокрим i по спинi побiг тоненький струмочок поту.

– Не знаю, – ледь видавив два слова.

– Контужений?

Я закивав головою i спробував усмiхнутися.

– Ти зуби не скаль, вставай i крокуй прямо. Надумаеш тiкати, тут i похаваемо, пiд дубом.

Кульгаючи i все ще не вiрячи в те, що вiдбуваеться, я повiльно шкандибав по стежцi. Моi конвоiри не на жарт зрадiли легкоi здобичi, i вже будували рiзнi плани. Не витримавши, я зупинився i рiзко повернувся до них.

– Послухайте, це якесь непорозумiння. Я не мав тут бути. І взагалi, припинiть цей маскарад. Вистачить. Вже ситий по горло вашим балаганом. Вiдбiй хлопцi, я повнiстю повiрив у чудово поставлений спектакль i хочу дiзнатися тiльки одне: кому iз своiх друзiв зобов'язаний за це диво?

– Гей, комiсар, ти дурень чи прикидаешся? Про що ти базариш?

Зi мною розмовляв Сидiр i з iдiотською посмiшкою на обличчi не думав вiдступати. Вагомий аргумент у виглядi шмайсера, в мiцних руках, був направлений в груди. І з цим фактом сперечатися марно. Вiн вiдтягнув рукоять затвора i витягнув автомат вперед. Вiд страху зажмуривши очi, я розумiв, що рука в нього не здригнеться i зараз все для мене закiнчиться.

– Дурень, – продовжив Сидiр, – будеш розповiдати в селi, хто ти такий i все iнше. Кругом, i кроком руш, мовчки. Не то куля поставить все на своi мiсця. Зрозумiв?

Менi нiчого не залишалося як розвернуться i йти далi. Проклинаючи все i всiх, я думав чия ж все-таки це затiя? Стежка закiнчувалася i моему погляду вiдкрилася широка лiсова дорога. Усюди були вирубанi кущi, зламанi дерева. Можна було припустити, що зовсiм не давно тут пройшов ураган, який перетворив лiс в сумовите, занедбаний цвинтар. Запах диму i гару роз'iдав очi. Я машинально потер iх руками та ледве не провалився в глибокий рiв. Вiн був присипаний землею i непомiтний. Заглядаючи i уважно оглядаючи, що знаходиться внизу, ледь вiд переляку не прикусив язика. Такого ранiше бачити не доводилося, навiть в горезвiсних фiльмах жахiв. Вздовж всiеi ями лежали вбитi червоноармiйцi. Моторошна картина змусила мене опустити очi. Гори м'яса й кiсток, лежали пiд вiдкритим небом, видаючи харак

ерний сморiд. Вiд сонячних променiв трупи гнили i мiльйони мух кружляли над покинутими останками. Чорнi обличчя людей, з простреленными зiницями дивилися в небо. Подекуди валялися вiдiрванi снарядами руки i ноги. Трохи далi я помiтив блiндаж, точнiше, все, що вiд нього залишилося. Дошки, каменi, посуд, консервнi банки, валялися на землi. По всiй видимостi пряме попадання рознесло його на друзки. Вiз з парою убитих коней лежала на боцi i скрiзь кружляв неймовiрний хаос. «Тут оселилась смерть», – подумав я i мимоволi стиснув кулаки.

– Своiх шукаеш? Не впiзнаеш? Дивись, що залишилося вiд твоеi доблесноi Червоноi Армii. Така доля чекае й iнших, хто не захоче прийняти нiмецьку владу.

Менi захотiлося кинутись на своiх конвоiрiв i розiрвати iх на шматки голими руками. Цi виродки вважали себе переможцями i навiть не уявляли, що все для них у найближчому майбутньому закiнчиться.

– Мовчиш, комiсар? То-То й воно, що нiхто не зможе осилити нiмцiв. Це сила, порядок! Фюрер ненавидить комуняк i евреiв, по – цьому всiх будемо стрiляти i вiшати.

– Всiх не перевiшаете, – вiдповiв я, охриплим голосом.

– Що? – Що ти там бухтиш? В канаву захотiв? Покойничкiв провiдати? Так це ми швидко органiзуемо.

– Стрiляй, суко, чого гаешся?

Я повернувся до них обличчям i готовий був прийняти смерть. Менi вже все остогидло, i якщо вмирати i лягти в сиру землю, то чому б не серед своiх солдатiв? На полi бою? Перехрестившись, я рушив прямо на своiх конвоiрiв. Тi забарилися, явно не очiкуючи такого повороту. Десь далеко заревiв мотор i гул наближався з кожною секундою. Ствол автомата уперся менi в груди, але боягузливi гади не вирiшувалися спустити курок.

– Стiй! Що тут вiдбуваеться?

Озираючись побачив двох нiмцiв на мотоциклi. Один з них зняв окуляри, заглушив мотор, i пiдтюпцем попрямував до нас. Другий нiмець залишився сидiти в колясцi, тримаючи руки на кулеметi, розгорнув його в нашу сторону. На грудях у нiмця бовталася велика бляха. Судячи по нашивками на формi – це був офiцер. Середнього зросту, з вольовим пiдборiддям i трохи довгастим обличчям. Вiн дивився без остраху i абсолютно спокiйно розмовляв росiйською.

– Комiсара схопили в лiсi, пане офiцер. Контужений, мабуть вижив пiсля бою та не знав куди йти. Ми так його тепленьким i взяли.

Сидiр витягнувся i очiкував, що його похвалить офiцер. Але той дивно дивився на мене i мовчав. Вивчав. І не поспiшав з висновками.

– Розстрiляти завжди встигнемо. Вiдведiть його в село i здайте в комендатуру. Виконуйте!

Офiцер ще раз змiряв мене суворим поглядом з голови до нiг i пiшов. Менi залишалося тiльки дякувати долi, за те, що не залишився лежати з простреленою головою в канавi. Хоча, що буде далi? Нiмцi поiхали, пiднiмаючи стовпи пилу на дорозi.

– Пощастило тобi комiсар, в сорочцi народився.

І тут же з усiеi сили вдарив мене в щелепу. Голова моя тут же вiдкинулася назад i я як снiп повалився на траву.

– Вставай, гнида червона, тобi ще годину плентати до села.

Бiль вiд удару був настiльки реальним, що я не вiдразу змiг поставити щелепу на мiсце. Вона болiла, i звернута на праву сторону не пiддавалася. На зубах скрипiв пiсок… Спльовуючи згустки кровi, кривився i обдумував план помсти. Село, в яке мене привели полiцаi нiчим особливим не видiлялося. Хати вкритi соломою, дворики зубожiлi, худоби та iншоi живностi не було видно. Складалося таке враження, що тут нiкого немае, а вiйна вже торкнулася цього невеликого клаптика землi. Люди вимерли, а тi, хто вцiлiв, втекли з села. Не захотiли бути пiд нiмцями i швидше за все пiшли в лiси партизанити. Хоча це всього лише були моi безпiдставнi припущення. Я крутив головою i намагався заглянути у вiкна, щоб побачити людей. Але там була порожнеча, похмура й холодна. Полiцаi зв'язали руки за спиною мотузкою. Я вiд втоми готовий був впасти без сил на землю i бiльше не вставати. Бiля похилого сараю менi розв'язали руки i заштовхнули всередину. У кутку лежав снiп сiна i я звалився в м'яку, запашну траву i вiдразу вiд втоми вiдключився. Скiльки я спав – не пам'ятаю, але розбудив мене сильний удар в живiт, пiсля якого я закашлявся i в очах потемнiло. Скрутившись, я насилу пiдвiвся i, хитаючись, пiдняв голову. Передi мною стояла нахабна морда Сидора i злобно скалилась.

– Пiшли, гнидо, зараз ти все розкажеш i згадаеш.

В очi рiзонуло сонячне свiтло i я замружився. Сидiр схопив мене за комiр i потягнув до хати, де вже чекав нiмецький офiцер. Полiцай поставив табуретку посеред кiмнати i показав менi пальцем. Всерединi хати було свiтло i затишно. Пiдлога сяяла чистотою, на вiкнах висiли фiранки, в кутку пiд iконою горiла свiчка. На дощаному столi стояли два глиняних горщика i пляшка з каламутною рiдиною.

– Самогон? Так i е.

Замiсть пробки iз пляшки стирчала туго скручена газета. В печi щось готувалося i м'ясний запах змусив мене згадати про те, що я як слiд обiдав добу тому. В iншому часi.

Сидiр залишився стояти бiля дверей. Я краем ока побачив, як вiн зняв з плеча автомата i поставив поруч. Офiцер, невисокого

зросту, товстий i малорухливий, стояв спиною i дивився у вiкно, не звертаючи уваги на шум. Здавалося, що вiн про щось задумався i плювати хотiв на полоненого. Коли вiн повернувся, я змiг розрiзнити вiдзнаки. Офiцер явно пишався своею формою. Вiн був свiтло-сiрому кiтелi, бiлiй сорочцi i чорнiй краватцi. На кашкетi були канти, у виглядi срiблястого джгутика. На лiвому рукавi красувався ромбик з лiтерами SD, погони чорного кольору.

– Мое прiзвище Ейхман. Оберштурмфюрер СД. Сподiваюся розумiеш, що жартувати з тобою тут нiхто не збираеться? Чув мабуть про СД?

Його кругле обличчя сяяло вiд задоволення i вiн не був схожий на тих нiмцiв, що я бачив у кiно. Сама ввiчливiсть i чемнiсть. Сита фiзiономiя Ейхмана могла в будь-який момент лопнути. Акуратно укладене волосся i маленька смужка вусiв, робила його схожим на клоуна. В широких шароварах i величезним пузом, перетягнутим мотузкою. Я усмiхнувся i нахилив голову, щоб не дратувати Ейхмана.

– Ти партизан?

– Нi, не партизан.

– Звiдки?

– У вас прекрасна росiйська мова, пане Ейхмане.

Моi слова, напевне, сподобались Ейфману i на його румяному, майже дiвочому обличчi, знову виникла самовдоволена посмiшка.

– Ви правi, до вiйни я любив читати росiйську лiтературу. Достоевський, Пушкiн, Гоголь. По – цьому менi добре знайома не тiльки мова, але й звичаi цього народу. Попереджаю вас, що якщо ви не будете говорити i станете витрачати мiй час, вас розстрiляють.

Вiн нахилився до мене i ткнув товстим пальцем в лоб.

– Пуф – i вас уже немае, дорогий мiй.

– Менi нема чого вам сказати. Те, що ви менi не вiрите, ваше право. Не пам'ятаю, як опинився в лiсi, де мене знайшли цi… Я повернув голову i кивнув у бiк Сидора. Той вишкiрився i кивком голови пiдтвердив моi слова.

– Значить не хочете говорити?

Ейфман став серйозним i очi його в одну мить перетворилися в двi злiснi, маленькi щiлинки. Клоун втомився вiд невдячноi публiки i перетворився в кровожерливого монстра.

– Розстрiляти негайно.

Його голос перейшов на iстеричний крик. Тупаючи ногами, вiн лаявся нiмецькою i наостанок, з усiеi сили вдарив мене ногою в груди. Я звалився зi стiльця i закашлявся. Здавалося, що вже почав звикати до щоденних побоiв i спокiйно сприймав свою подальшу долю. Сидiр знову виволiк мене на вулицю i вiдтягнув до сараю.

– Ну що, комiсаре, я ж тобi говорив, що рано чи пiзно, але розстрiляю тебе. Вставай, падлюко.

Пiднiмаючись, я побачив ще двох полiцаiв. Вони приiхали пiдводою i дивилися на нас.

– Будь, комiсаре, на тому свiтi, своiм привiт передавай. І скажи, що горiти комунякам в пеклi.

Розумiючи, що зараз все закiнчиться, я просто впав на землю й затулив голову руками. Вмирати не хотiлося, але без зброi я для Сидора був легкою мiшенню. І знову серце почало зрадницьки колоти. Затримуючи подих i зцiпивши зуби, загарчав. Сидiр разом в iншими полiцаями наближалися i я краем ока бачив iх бруднi чоботи. Ще хвилина i мене розстрiляють… І нiхто нiчого не дiзнаеться.

І тут виникла зяюча холодна порожнеча, вакуум… І вiдкриваючи очi побачив, що лежу в офiсi на пiдлозi i тупо дивлюся на годинник. Вiн все так само показував пiв на одинадцяту. Пiднявшись, я не виявив рани на нозi i синцiв вiд побоiв на обличчi. На менi був одягнений дiловий костюм i краватка. У тiлi вiдчувалася легкiсть. Втоми як не бувало. І серце працюе рiвно i без збоiв. Чудеса та й годi. Причудится таке. Я сiв за стiл i заходився далi виправляти документи. І тут мою увагу привернули пальцi, стукали по клавiатурi, точнiше нiгтi. Пiд ними був липкий бруд. Принюхуючись, я розпiзнав запах весни i лiсу… i останнi хвилини життя перед розстрiлом у невiдомоi селi.

Роздiл 2

Додому я повернувся пiзно ввечерi. По дорозi забарахлила машина i менi довелося ii ремонтувати. Мiсто вже замело снiгом i снiгоприбиральна технiка, як зазвичай у нас це трапляеться, ламалася i не встигала прибирати i чистити дороги. Вже давно потрiбно було помiняти стареньку «Шкоду», але рука не пiднiмалася. З цiею машиною було пов'язано багато приемних спогадiв, i по – цьому продавати не поспiшав. Настрiй був зiпсований i щоб якось прикрасити холостяцький вечiр i вечерю, в магазинi купив пляшку коньяку. Продавщиця, молоденька дiвчинка рокiв двадцяти, нахвалювала коньяк «Азербайджан», з десятирiчною витримкою. Купуючи пляшку, взяв кiлька банок ризьких шпротiв. Вийшовши на вулицю iз магазину рвонув додому, бо погода остаточно зiпсувалася, i великi снiговi пластiвцi кружляли хороводом безлюдними вулицями. Краса та й годi. Заскакуючи в пiд'iзд випадково зiткнувся лобом iз сусiдкою з верхнього поверху. Важка i неповоротка, вона по натурi своiй була доброю i привiтною людиною. Чоловiк у неi пив i iй доводилося працювати, утримувати сiм'ю. Вона щосили тягнула на повiдку французького бульдога на вечiрню прогулянку, лаяла його за лiнь, за боягузтво i не помiтила мене.

– Ой, Михайлику, прости. Ти бачиш, цей негiдник не хоче йти гуляти.

Я втупився на бiдолашну собаку, який дивився на мене великими, водянистими очима, i про

ив заступиться.

– Нiчого, все нормально, Варваро Сергiiвно.

Бульдог скиглив i намагався сховатися за моiми ногами вiд господинi.

– Як твоi справи? Одружитися не надумав? У мене е чудова подруга, як раз в твоему смаку. Якщо хочеш, можу познайомити. Жiнка в самому соку, працюе в банку, квартира в центрi, дiти живуть окремо. Дуже iнтелiгентна i сексуальна. Цукерка.

Прицмокуючи пухкими губами, вона посмiхнулася, виблискуючи золотими коронками.

– Спасибi, одного разу вистачить.

Я згадав про невдале знайомство за порадою Варвари Сергiiвни i посмiхнувся.

– Ти про Надьку? Я тебе благаю, хто ж знав, що вона виявиться пройдохою. На вигляд розумна й серйозна жiнка.

Варвара Сергiiвна вже передумала виводити собаку на вулицю i всiляко мене вмовляла на нову зустрiч. Я як мiг вiдмовлявся i, посилаючись на те, що багато роботи, втiк. Вже перед дверима, я почув як з першого поверху кричить Варвара Сергiiвна: Михайлику, дорогий, ти подумай, я завтра ввечерi до тебе завiтаю. Не пошкодуеш.

Грюкнувши дверима, я змiг нарештi спокiйно зiтхнути i розслабитися. Приймаючи душ, з насолодою думав про майбутнiй вечер i пляшку коньяку. Обтираючись насухо, одягнув халат, кiмнатнi тапочки i задрiботiв на кухню. Вiдкриваючи холодильник, скривився. Вiн був порожнiй i давно потребував розморожування. У морозильнiй камерi лежали напiвфабрикати. Перебираючи iх, я витягнув курячi котлети i кинув iх у мiкрохвильову пiч. Через хвилину нехитрi харчi, з вiдкритою баночкою шпротiв стояли на журнальному столику. Коньяк мав приемний запах, i наливаючи його в пузатий келих, я з задоволенням насолоджувався божественним ароматом.

Квартира менi дiсталася вiд батькiв. Вони сiм рокiв тому виiхали в Америку i не збиралися повертатися назад. Спiлкуючись з ними по скайпу, я втомлювався вiд щоденних пропозицiй мами приiхати до них. Вiдкладав поiздку як мiг. Не тому, що не хотiлося побачити своiми очима Америку, нi. Просто тут, в Украiнi, було все набагато ближче i рiднiше. Батьки в один голос твердили про онукiв i я кожен раз обiцяв iм зайнятися негайно цим питанням. Я був единим сином i з дитинства вiдчував з боку батькiв справжню любов i ласку. Мене балували як могли i нi в чому не вiдмовляли. Зi школи мене виробилася звичка читати. І вiд батькiв дiсталася величезна бiблiотека. Бiльше п'яти тисяч книг стояли на полицях, лежали в шафi, в коморi, на пiдлозi. Бiблiотецi була вiдведена окрема кiмната. І коли вже ставало зовсiм нудно вiд самотностi, я йшов до своiх вiрних i вiдданих друзiв – книг, i запоем читав. Електроннi книги, якими зараз був забитий до вiдмови iнтернет, менi не подобалися. Звичка тримати книгу в руках, вiдчувати запах типографськоi фарби, гортати сторiнки, була сильною. Любив класику, пригоди, вiйськову прозу. Батько зiбрав працi майже всiх великих полководцiв i я часто переносився думками в военнi роки, i як справжнiй книголюб, з благоговiнням перевертав одну сторiнку за iншию. Так часто i засинав у крiслi з книжкою на колiнах.

Коли влiтку друзi ганяли у дворi футбольний м’яч, взимку ходили на рiчку кататися на ковзанах, я сидiв удома, вивчаючи iсторiю. Школу закiнчив iз вiдзнакою, завдяки хорошiй пам'ятi, змiг вчити напам'ять вiршi i запам'ятовувати цифри з малюнками. Якщо для решти хлопцiв домашне завдання було непосильною працею, то я справлявся з легкiстю i навiть допомагав товаришам. За наполяганням батька, пiсля закiнчення школи поступив у вiйськове училище. Їхати з дому не хотiлося. І я тодi зi сльозами на очах прощався з батьками. В Коломиi, пiд Москвою, я поступив у вище артилерiйське командне училище. Вражав викладачiв рiвень моiх знань, i так я став одним з найбiльш перспективних курсантiв. Добре розбирався у тактичних прийомах, в iноземнiй технiцi, завжди намагався проводити аналiз помилок, як оборони, так i наступу. На полiгонi влучно стрiляв i, з молодечою винахiдливiстю, знаходив вихiд у важких армiйських завданнях. Але чим бiльше я перебував в армii, тим сильнiше розумiв, що вiйськова служба не для мене. Хоча викладачi пророкували менi блискучу кар'еру вiйськового. І закiнчивши iнститут, на подив, багатьох друзiв, залишився на громадянцi. Позначилися роки прожитi в армiйському гуртожитку, серед клопiв i вошей. Годували дуже погано, майбутнi офiцери голодували i рятувалися тiльки тим, що iм надсилали родичi. До мене приiжджали батьки, i батько, бачивши весь цей бардак, сумно хитав головою. І не наполягав на тому, щоб я залишився в армii. Я тодi був йому дуже вдячний, за те, що вiн залишив за мною право вибору, як за справжнiм чоловiком. Боляче було на все це дивитися, у величезнiй краiнi, яка виграла вiйну, загубилися прiоритети. І на телебаченнi, в газетах, на першому мiсцi стояли злодii i бандити. Дев'яностi роки для величезноi краiни стали переломними i до вiйськових ставилися без належноi поваги. Навчившись виживати, я не один раз згодом був вдячний iнституту. Моi вмiння не раз рятували життя, але про це трохи пiзнiше.

Повернувшись додому, на громадянку, довго шукав роботу. Платили тодi

ало i на життя ледь вистачало. Допомiг старий друг батька, який влаштував мене в будiвельну фiрму «Зюйд-Вест». Молода компанiя тодi тiльки починала робити першi кроки i мое завзяття i бажання працювати, не залишилося непомiченим у начальства. Так рiк за роком, я став першокласним фахiвцем i не шкодував нi про що. Грошей вистачало, я мiг поiхати на вiдпочинок у Грецiю, Туреччину, Європу, куди душа бажае, i при цьому не економити на готелях i перельотах. Так, в аеропорту Киева, познайомився з Оленою, чотири роки тому. Я стояв бiля термiналу i збирався летiти до Грецii. Уважно вивчаючи розклад, не помiтив, як зiткнувся з нею. Червонiючи i одночасно блiднучи, в прямому сенсi цього слова проковтнув язик i впився очима на чарiвну незнайомку. Це трапилося влiтку… Олена тiльки прилетiла з Європи. Життерадiсна, засмагла, вона дивилася на мене зверху вниз, коли я збирав розкиданi речi з ii валiзи.

– Вибачте мене, заради Бога, – сказав я, поквапливо укладаючи сорочки, креми, журнали, назад у валiзу.

Олена стояла i не ворушилася. Як вона сама зiзналася, я теж iй сподобався, особливо коли довго возився з застiбкою i заiкався вiд збентеження. Це виглядало смiшно. Дiвчина посмiхалася i спецiально не поспiшала менi допомогти.

– Скажiть, ви завжди такий неуважний? – запитала вона i пiдняла з пiдлоги сорочку, яку я чомусь не помiтив.

В ii блакитних очах було стiльки нiжностi i тепла, що я забув про все на свiтi. Це трапилося зi мною вперше в життi,так як я не мав досвiду спiлкування з дiвчатами. Блакитна сукня Олени з шкiряним ремiнцем на талii i розпущене довге волосся, робили ii схожою на загадкову Ассоль, з повiстi Олександра Грiна «Червонi вiтрила». Пiзнiше я переконався, що доля Олени, в чомусь схожа з героiнею Грiна. Олена, як i Ассоль, рано втратила маму, вона померла пiд час операцii в лiкарнi. Батько Олени був людиною замкненою i вiдлюдькуватою. І вихованням доньки не займався. У п'ять мiсяцiв Олена залишилася на руках у бабусi, i, тiльки завдяки ii душевноi любовi i ласки, змогла вирости i отримати хорошу освiту. Батько Олени поiхав на Пiвнiч i так i не повернувся до доньки. І що з ним сталося, Олена не знала.

Коли закiнчив з валiзою Олени, оголосили мiй рейс. Летiти вже не хотiлося, i я чесно зiзнався в цьому Оленi. Вона, дивуючись, знизала плечима i хотiла пiти.

– Олена, Бог з ним, з вiдпусткою, я ще встигну полетiти. Давайте я вам допоможу.

На мiй подив Олена погодилася, щоправда, перш нiж я взявся iй допомагати, вiдправила мене в касу здати квиток.

– Мiшо, може, все-таки полетите? – запитала вона з посмiшкою. – Не можна ж бути таким легковажним.

Нiчого не вiдповiдаючи, кулею побiг у касу. Повернувшись, не знайшов на мiсцi Олену. Вибiгши на вулицю з переляканими очима, побачив ii на автобуснiй зупинцi i радiсно помахав рукою.

– Я думала, що все-таки передумаете i полетите, i не стала вас чекати, – сказала вона i взяла мене за руку.

Тепло, що йшло вiд руки Олени в одну мить змусило забути про те, що ми десять хвилин тому познайомилися. Я глянув у ii великi, чистi очi i розумiв, що Олена створена лише для мене одного. Вже в автобусi, по дорозi в мiсто, ми з нею розмовляли як старi, добрi друзi i я нi крапельки не шкодував про те, що не полетiв на вiдпочинок. Олена дiлилася враженнями вiд поiздки i показувала фото. Я розповiдав iй про вiйськове училище i роботу.

Дiвчина реготала, коли я пошепки говорив про своi успiхи та невдачi на службi.

Два роки спiльного життя з нею пролетiли непомiтно. Я був щасливий i збирався зробити пропозицiю об,еднати нашi долi. Якби не нещасний випадок. Взимку Олена поверталася додому з роботи i переходячи дорогу на пiшохiдному переходi потрапила пiд машину. Безглузда смерть назавжди позбавила коханоi людини. Водiй на джипi був в мотлох п'яний i забрав життя ще кiлькох людей. Потiм був суд, вирок. Я хотiв задушити цього покидька власними руками на судi, i якщо б не конвой, лежати б йому на кладовищi. Мене силомiць вiдтягнув адвокат i вивiв iз зали засiдань. Туди я бiльше не повернувся. Протягом наступного року безпробудно пив. Не мiг забути Олену i часто ночами вiд самотностi ридав у подушку. Ночами, закриваючи очi, я бачив ii в блакитнiй сукнi, як i при першiй нашiй зустрiчi в аеропорту. Вона стояла i посмiхалася. Намагаючись до неi дотягнутися, хапав руками повiтря i падав з дивана. Важкий час, який я не зможу забути до смертi.

Наливаючи коньяк я згадав Олену i з небажанням поколупав виделкою в тарiлцi. Потiм були iншi жiнки, знайомства, зустрiчi, але таких почуттiв як до Олени, я до жодноi з них не вiдчував. Щоб вiдволiктися, я взявся за читання. Несподiвано я зачепив правою ногою за нiжку крiсла i вiдчув рiзкий бiль. Знiмаючи носок побачив на п'ятi все ще криваву рану вiд армiйського чобота. Бовтався шматок пластиру i рана була кимось оброблена. Хоча я чiтко пам'ятав, що цього не робив. І в цей самий момент знову виник рiзкий бiль в серцi. І я втратив свiдомiсть.

Роздiл 3

– Ельвирочка, ти до мене несправедлива. Я до тебе всiею д

шею, а ти…

Ельвiра скривила губки i пiдняла келих з вином. Злегка примружилася i посмiхнулася. Валера вiдвернувся i зробив вигляд, що образився.

– Валере, ти думаеш я повiрила тобi, що ти йдеш вiд дружини?

Голос Ельвiри став суворим, незважаючи на випиту пляшку вина. Валера дивився на сцену, де розгорталося грандiозне шоу. Вiн запросив у ресторан Ельвiру, i зараз вже розумiв, що з його затii нiчого не вийде. Ельвiра була неприступною фортецею i всi спроби Валерки затягнути ii в лiжко були марними.

– Ну перестань ображатися, ти чудова людина i я вдячна тобi за чудовий вечiр. Правда. Я так давно нiкуди не виходила з дому. Робота, робота, робота. Ввечерi телевiзор, сон. Нудота.

На Eлвiри була червоного кольору сукня, яка обтягувала чудовi форми дiвчини. Вiдкритi перси дiвчини принадно пiднiмалася i Валера кожен раз кидав на неi жадiбнi погляди. Велика частина чоловiкiв у ресторанi, тiльки й дивилися в iхнiй бiк, в душi заздрячи Валерцi. На сцену вийшов хлопець з дiвчиною танцювати латиноамериканський танець. Їх грацiя i пластика просто заворожувала. Публiка здивовано застигла, щоб не пропустити жодного руху. Свiтло в залi згасло i тiльки прожектора, змiнюючи колiр, висвiтлювали на сценi двох партнерiв. Дiвчина в бiлiй, прозорiй сукнi, пiднiмала тонкi руки наче лебiдь крила i, притискаючись до партнера, злегка здригалася. Сексуальнiсть i ритмiчнiсть рухiв в поеднаннi з музикою, надавали гладким, ковзаючим рухам божевiльний темп. Минуле, сьогодення, майбутне на коротку мить перетворилося на якийсь вакуум, що полонив усiх гостей нiчного закладу. Коли танець закiнчився i пролунали фiнальнi акорди, зала буквально вибухнула вiд оплескiв. Люди кричали «браво», i не вiдпускали танцюристiв. Валера аплодував стоячи i ледь не забув про Ельвiру. Вивiв його iз оцiпенiння офiцiант з широким пiдносом в руках. Молодий хлопець поставив салати i нову пляшку вина.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить