Заговорено на любов
Катерина Бабкiна

Це радше збiрка емоцiй, щасть, сокровенних таемниць та сердечних ран, анiж вiршi. Навiть тi, хто не звик зачитуватися поезiями, знайдуть серед текстiв Катерини Бабкiноi слова, здатнi описати саме iхнi любов чи тугу, радiсть, гiркоту, бiль, страхи або надii. Тут iз граничною вiдвертiстю постають перед читачем i найсильнiшi почуття, i сучасна буденнiсть, i свято душi, i вiйна, котра непомiтно, але невiдступно пронизуе мрii, переживання i вплiтаеться у кожен наш день, у кожну думку, кожен порив серця.

Катерина Бабкiна

Заговорено на любов

© Бабкiна К. Б., 2016

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2017

«Лiто довге. Послухай, ми будемо жити вiчно…»

Лiто довге. Послухай, ми будемо жити вiчно.
Абрикосiв буде дедалi бiльше, i дика м’ята
проростатиме крiзь асфальт за мiстом, i чайки звичними
колами над лиманом щовечора будуть злiтати.
Лiто безкiнечне. Поглянь лише на яблука i на грушi,
не було стiльки груш, кажуть, з Другоi свiтовоi.
Море уночi приносить скельця, рожевi мушлi,
нiби залишае привiти i натяки нам з тобою.
Лiто кругле, нiби горiх, не вiддасть завчасно
таемниць своiх, – нiхто його не розколе.
Що нам з того, що грушi знову вродили чомусь так рясно,
ми ж з тобою – нi, не закiнчимося нiколи.
Лiто всюди. Нiхто насправдi нiчого не обирае.
Все, що мае – стаеться, все буде правильно, значить.
Лiто добре. Ми будемо жити вiчно, я точно знаю.
Всi спасуться, менi сказали. Усiм пробачать.

«Тут заговорено на любов. Тут самi собою…»

Тут заговорено на любов. Тут самi собою
сiються шавлii просто в грунт. І шорсткi i синi
ночi, як шавлii, шелестять пiд вiтрами осенi.
Тут у рiках вода стае на зиму такою
незбагненною, голубою,
i дерева шепочуть над рiками – голоси у них голубинi,
iз шипшиновими вiдлуннями,
оксамитовими i млосними.
Тут накриваеться степ небом темним, як океаном
накриваються пiски золотi, безцiннi;
i земля, нiби кров, густа i брунатна, тепла на дотик.
Тут навiть зниклi безвiсти стають насправдi туманом,
осiдають цiлющим маревом на вигини i щiлини
поранених полiв, виснажених, завмерлих в дрiмотi.
Тут заговорено на життя, i життя, на подив,
смiхом дитячим кублиться в оселях, як лиси у норах,
цвiтом вишневим невчасним крие сади,
де снаряди вивернули корiння,
сизими хмарками у повiтрi холодному
людський означуе подих.
Тут заговорено на любов, на любов —
почуй, не на вогонь i порох,
тут заговорено же —
смерте, не руш, не дай спинити це говорiння.

«Все, що правда, зазвичай встигаеш вимовити…»

Все, що правда, зазвичай встигаеш вимовити
на одному видиховi. Решта – стороннi речення.
Тi, наприклад, що був колись з ними ти —
вицвiтають у пам’ятi, нiби смугастi речi,
кинутi на сонцi коло моря до вечора.
Залишаеться тiльки дiвчинка, зливою вимита,
та ii засмаглi, блискучi i теплi плечi.
На ii простирадлах блакитнi квiти i слоники,
нiч в ii зап’ястях пульсуе захопливим темно-синiм,
це у неi бiлi птахи засинають на пiдвiконнi,
поки ти шукаеш те едине речення припустиме.
Бо тiльки вона буде i джином тобi, i тонiком,
тютюном, повiтрям i димом.
Поки лiто в ii долонi по краплi скрапуе,
поки лiто перетiкае поволi в щось бiльше, нiж
просто вервицю добрих днiв, котрi вас обох однаково
огортають, як хмари опiю, ти стоiш,
i виходить таке нiби – я тобi, я тебе, я дякую…
Або просто – ось мое серце, iж.

«Хто ходив вночi, той побачив, як…»

Хто ходив вночi, той побачив, як
голий клен зеленим в дворi зацвiв,
i черешнi староi сухий кiстяк,
i вологi стiни мiських домiв —
все цвiло; вночi хто ходив, застав:
паркомати, качелi, асфальт i брук,
i пiдземнi стебла майбутнiх трав:
i будяк, i бур’ян, i салат-латук —
хтось дiзнався, значить, як розквiта.
І решiтки стiчнi, й трамвайний дрiт,
i вiконнi шибки, й старi авта —
все цвiте у квiтнi, на всьому цвiт.
Хто вночi не спав, зацвiли тому
спогади, всi радостi i жалi,
лiхтарi вогнями цвiли в пiтьму,
i серця поснулих в пiтьмi цвiли.
І кому розкажеш: цвiтуть слiди
за тобою, як iдеш крадькома,
i вода в рiцi, i туман з води,
тiльки слiв немае про це, нема.
І таке повiтря, цвiте й дзвенить,
i над мiстом вiдблиски голубi.
Хто ходив вночi, той тепер мовчить
i цвiте всерединi, сам собi.

«Тепла куртка на чорний шовк, черевики й шарф…»

Тепла куртка на чорний шовк, черевики й шарф,
зранку, бачиш, туман зiйшов – повисiв i розтав.
Осiнь гострить своi ножi, довгi, свiтлi, тонкi.
Де ти зараз, скажи, скажи, хто ти тепер такий.
На перехрестi стоiть таксi, з вулицi голоси,
розляглися на сонцi пси, тихi великi пси.
Пахне соком мiських дерев, кволим швидким дощем,
осiнь тягне за кожен нерв, витягне кожен ще.
Осiнь т

гне стебла ожин, протяги тягне в дiм.
Пам’ять робить тебе живим, робить тебе слабким.
Всi, хто прорiс у вогких полях, всi, хто тепер не тут,
в цих осяйних нескiнченних днях попри тебе пройдуть.
Все, що з тобою колись було, всi, що колись були,
будуть болiти, як бите скло, нiби зблиски з iмли
будуть сiяти тобi вони – всiх iх побач, прийми.
Осiнь викочуе кавуни, випускае дими,
вiдпускае усi грiхи. І вигрiваються,
бачиш, пiд куртками, як птахи, нашi серця, серця.

«Один мiй друг говорить – нiколи не буду з таким…»

Один мiй друг говорить – нiколи не буду з таким,
що загладжуе смужку на рукавах сорочок;
один мiй друг говорить – нiколи не буду з такою,
що носить на серцi камiнь, нiби прикрасу.
Надвечiр часто печаль приходить i, нiби вовчок,
хапае нас двох за бочок
i за iншi частини тiла; i нiчнi сирени у мiстi,
нiби тоскнi крики качок
над далекими озерами десь за осiнньою трасою.
У печалi кошлатi вуха, i гострi зубки дрiбнi,
i гудзики-очi —
справдi як у вовчка.
І кроки м’якi, обережнi, хижi,
i шелест темного лiсу приходить разом iз нею.
Не те щоби ми боялися вечорiв,
коли приходить печаль,
та за ними нiч настае така,
нiби це вовчок тебе взяв i тягне по мокрiй травi
та вогкому глеi,
i крик тобi б’еться в ребра, а рот забитий землею.
Один мiй друг говорить про рiзне, щоб не мовчати,
мовчання – слиз, небезпечний бiс;
один мiй друг говорить весь час,
наливае нам по пiвсклянки.
А печаль-вовчок до обох нас лащиться,
лиже в чоло i нiс.
i мiсто принишкло i вичiкуе, доки я поiду додому,
як темний лiс,
i ми сидимо й не спимо до ранку.

«Вся трава уже виросла, i засмага взялася, зрештою…»

Вся трава уже виросла, i засмага взялася, зрештою.
Всi черешнi скiнчилися, i прогрiлись бетоннi плити
бiля берега. Море приносить мушлi, згубленi мешти,
кольоровi скельця, далекi шепоти з краю свiту —
подивися сам, це скарби середини лiта.
Стiльки бiлого – i вiтрила, й мартини, i сiль; i в ящиках
виноград стомився, його б чавити, його б зливати.
Скоро сутiнки вийдуть з моря, пiзнi купальщики,
i розсядуться – на пiску, на плитах, пiдуть в кiмнати,
будуть плакати, дихати, вечеряти, засинати.

«Забери цi днi, запереч iх, прийми назад…»

Забери цi днi, запереч iх, прийми назад,
роздери на клаптi, розвiй на тисячу пелюсткiв,
розчини на бризки, поверни цю рiку навспак.
Днi без неi, Господи, не заходять менi нiяк,
ця рiка не впадае нi в що, чого б я хотiв.
Я навчився робити щоденно вигляд, що все окей,
я навчився вдихати тихо пекло це вогняне,
я не дозволяю собi впiзнавати в натовпi контур ii плечей,
не дозволяю собi безсонних ночей i води з очей,
але все це не те, що робить мною мене.
Але все це не те, що я у тебе просив.
І якщо це насправдi все – навiть там, де тепер вона,
у якомусь твоему сховковi з павутиння й з роси,
бодай здалеку – обiцяй менi, долинають ще голоси,
коли iхнi благаем вночi святитися iмена.
І якщо я насправдi мушу добути цi днi вже без неi, сам,
без якихось тепер особливих надiй чи мрiй,
то прийди i стань i скажи, що там,
де вона опинилась, там,
у твоему блакитному домi, вони довiряють цим голосам.
І можливо, вона навiть знае, котрий з них мiй.

«Перестигла, повсюдна, безжальна пiзня зима…»

Перестигла, повсюдна, безжальна пiзня зима,
нiби сива вовчиця, крутиться, трусить на мiсто снiг.
Якщо в домi е мiсце для двох, але двох нема —
значить, бiлим його накрие перше за всiх.
Із скарбiв зимових найлiпшi лишаться – мерзла хурма
i серця омели зеленi в деревах обiч дорiг.
Всi лiжка, неприбранi з ночi, вихолонуть за день,
i кiмнати вберуть коротких сутiнкiв зимну суть,
але не усi кiмнати – а необжитi лишень.
І монети, зiгрiтi руками у прiрвах рiзних кишень,
iх комусь вiддадуть, iх усi комусь вiддадуть.
Нiби темнi човни, мiстом будуть вночi ходити теплi авта.
Нiби тихi пiснi, з них чиiсь плистимуть по радiо голоси.
І в раптовому свiтлi уся безвихiдь, вся гострота —
в крижаному повiтрi, iх сяйвом писанi
з’являться словеси:
не проси нi про що, крiм тепла, нi про що не проси.

«Свiтла стае все менше, й воно таке…»

Свiтла стае все менше, й воно таке,
знаеш, як димом викопчене – запашне i терпке,
нiби пропущене через бризки прибою,
нiби трава на скелях – легке, тонке
i прозоре, як вода в криницях перед зимою.
Ночi стають все довшi, й вони такi,
знаеш, як виноград перестиглий, п’янкi, липкi
i зiм’ятi; i в такi цих ночей провалюешся глибини,
якщо поруч на вiдстанi простягнутоi руки
не знаходиш плече або теплу спину.
Особистi кордони змiнюються. Це якось так,
знаеш, нiби раптом хтось подав тобi знак
i ти бiжиш i ховаешся, з усiх сил зберiгаеш спокiй i тишу;
i якщо для когось ще колись увiмкнеш свiй маяк,
то тiльки пiсля того, як забудеш, що став сильнiше.
Якщо ця осiнь хоч щось взагал

вiд тебе залишить.

«Лiто, лiто, вилiкуй мене…»

Лiто, лiто, вилiкуй мене.
Вилиняй в спокiйнi кольори.
Мiсто, бачиш, чисте i сумне;
ось мое усе, таке складне —
в сутiнках дерева i двори,
ось моi кросiвки голубi,
кiлька пар м’яких шкiряних мешт,
плащ, ключi – такi якiсь скарби.
Що iз цього хочеш ти собi?
Що iз цього зовсiм не вiзьмеш?
Хто не спить – куди тому пiти?
Падав дощ, а зараз бiльше нi.
Над рiкою в темрявi мости
вигнули напруженi хребти,
авт нiчних течуть по них вогнi.
Де болить – там, значить, ще живе,
з тихих слiз землi найлiпша сiль.
Лiто, лiто, трепетне, нове —
свiтло з вiкон жовте i пливе,
обережне свiтло звiдусiль.

«Де ти тепер? Над водою туман, як дим…»

Де ти тепер? Над водою туман, як дим.
З мороку щогли, на щоглах бiлi птахи.
Пiсля дощу повiтря стае гiрким,
дверi оздобленi жовтим i золотим,
стiни вологi, iржа поiла дахи.
Вулицi тихi, на вулицях пахне хлiб,
гумою в брук вростають старi авта,
сiеться кволого свiтла мiж хмари снiп,
бачиш, додому бредуть продавчинi риб,
в iхнiх слiдах чарiвна трава пророста.
Де ти? От поночi блимав в порту маяк,
тоскно гудiв у туманi над острови.
Люди приходять на берег, стоять отак —
погляди в них, як в теплих мiських собак,
теплi серця в них маленькi, але живi.
Мушлi припливом винесе – вiднесе,
винесе знову потiм. В камiннi суха луска.
Зразу за мiстом в травi порожне шоссе.
Все тут без тебе – нiби без свiтла все.
Зовсiм зника потроху, зовсiм зника.

«Ляж i засни, будь ласка, ляж i засни…»

Ляж i засни, будь ласка, ляж i засни.
Нiби у нас iще не було вiйни,
нiби на днi, нiби над тобою води покров,
нiби вiд тебе нiхто нiколи не йшов.
Ляж i засни, будь ласка, ляж i забудь
лiта стрiмкого сонячну каламуть,
очi закрий, нiби все навколо таке, як слiд,
слухай, як тихо темнiе за мiстом глiд,
як достигае шипшина, терен терпкий,
як осипаеться серед трави звiробiй.
Нiби ти цiнний гриб у вогкiй запашнiй землi,
ляж i не думай нi про що взагалi,
нiби ти тихий туман на поверхнi нiчних озер,
нiби когось за руку тримаеш просто тепер.
Ляж i засни, над тобою замкнеться небес сукно.
Все, в що ти вiриш, станеться все одно.

«В неi червона ниточка на зап’ястi…»

В неi червона ниточка на зап’ястi,
блиск для губ на смак як сухе вино
i стiльки дрiбниць в кишенях, i всi на щастя.
Якщо вночi вiкно залишити навстiж —
вересень прийде i всядеться в це вiкно.
Якщо вночi залипати надовго з другом,
якщо писати пальцем iм’я на склi
i витирати, спадае якась напруга.
Ранок виходить добрий, i дуже круглий
вiдбиток чашки лишаеться на столi.
Якщо скiнчились сливи – почнуться грушi,
iнший сезон своi принесе дива.
Якщо вiкно залишити – вiтер ворушить
мокре волосся, i небо кольору мушель,
i, нiби приплив, у дворi шелестить трава.

«Дерево вiдпускае пташинi тiнi не одразу, повiльно…»

Дерево вiдпускае пташинi тiнi не одразу, повiльно,
одну по однiй;
дерево в шелести крил,
у ворошiння тепле загортаеться,
нiби в сяйво —
i кожна тiнь, котру йому виходить втримати
ще бодай на сьогоднi,
наповнюе i освiтлюе його окрему, особисту безодню,
нiколи не надто непевна, нiколи йому не зайва.
Дерево виростае – колись на ньому висiла гойдалка,
дарма що лише на лiто.
Дерево виростае – але до неба, скiльки не виростай,
не близько.
Якщо зовсiм тихо стояти – дерево майже не шарпае
жоден вiтер
i менше стаеться рiзних маленьких вихорiв, вигинiв,
рiзних свiтел,
i наступна пташина тiнь не так швидко
зникае в зблисках.
І жодних яблук чи груш, тим паче на деревi
не ростуть гранати чи апельсини;
i жодних тобi гнiзд, тим паче до гiлок
тепер уже точно не дiстануться дiти.
І днi такi нескiнченнi, такi золотi на ранок,
i ночi такi пронизливо темно-синi.
І дерево колише i колише випадковi пташинi тiнi,
i нiяк вiд них не втомлюеться радiти.

«Стiльки всього стаеться – якби ти знав…»

Стiльки всього стаеться – якби ти знав!
Придорожнi поля, пiдвiснi мости,
падають зерна важкi iз високих трав,
падають i починають одразу рости.
Зранку кричать птахи у мiських дворах,
свiтиться мокрий асфальт, як морський пiсок,
свiтло заплутуеться у крилах комах
i осипаеться вихором пелюсток.
Руки чужi обережно знiмають сiль
з теплих плечей. Але руки чужi, чужi.
Днi зникають в водi, не лишають кiл,
днi, котрi називаються «на межi»,
днi очiкувань, трепетних сподiвань,
довгих тiней i несподiваних злив.
Вiдповiдi з’являються без питань —
вiдповiдi, про якi нiхто не просив.
Сонце червоне всерединi – гренадин.
Сонце дiстане всiх – як любов чи лють.
Все, що ми мали, смiеться нам навздогiн,
все, що ми знали, лишилося десь не тут.
Все непевне замкнене на засув,
заговорене вiд панiчних нiчних атак.
Стiльки всього стаеться – якби ти був,
с

iльки всього ставалося би не так.

«Хто-хто-хто живе в рукавичцi, у нiрцi, в ничцi…»

Хто-хто-хто живе в рукавичцi, у нiрцi, в ничцi,
в найзаповiтнiшiй шуфлядi, на найвищiй поличцi,
в маминiй гречцi, у фотографiй старому стосi,
у твоему скуйовдженому зранку волоссi,
хто живе iз нами i не показався досi?
Хто збирае барви грибам i першим шипшинам,
хто вмикае такi свiтла i такi дощi нам,
хто бувае в домi зi смiхом i раннiми кавунами,
хто по телефону прикидаеться нами
i говорить те, що могли би й ми,
але кращими все ж словами?
Хто за нас пам’ятае усiх, кого ми могли би
пам’ятати й самi, навiть хочем згадати нiби —
але витерлися зi пам’ятi обличчя i голоси, i —
хто ховаеться в одязi, який ми колись носили,
що вiд того цей одяг потiм якийсь особливо милий?
Хто за нас пробачае дрiбнi образи, малi порiзи
хто загоюе, хто прибирае слiди вiд слiз i
вiд довгого неспання з нашоi шкiри,
хто на мiсце ставить розладнанi з’еднання й шарнiри,
хто нам вказуе на тих, кому варто вiрити?
Хто завжди за нас, хто завжди, незримий,
за нами стежить,
хто довкола нас зводить тонкi й неосягненнi межi,
тi, де ми у безпецi. Хто вiн i як – о,
як його впiзнавати, як краще читати
залишенi ним послання i знаки,
як завжди його чути, як завжди йому дякувати?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить