Знеболювальне i снодiйне
Катерина Бабкiна

Катерина Бабкiна – письменниця i сценарист, автор поетичних книжок «Вогнi святого Ельма» й «Гiрчиця», збiрки оповiдань «Лiлу пiсля тебе» та значноi кiлькостi публiкацiй украiнською i в перекладах росiйською, англiйською, шведською, нiмецькою, польською та французькою мовами. У видавництвi «Фолiо» 2013 року вийшов друком роман К. Бабкiноi «Соня».

«Знеболювальне i снодiйне» – нова й очiкувана поетична збiрка найяскравiшоi украiнськоi поетки, значна кiлькiсть текстiв з котроi ще до виходу книги стали цитованими й улюбленими. «Поезiя Катерини Бабкiноi, – за влучним висловом Ірини Славiнськоi, – це ранка на обвiтрених губах, яка нiколи не заживае».

Катерина Богданiвна Бабкiна

Знеболювальне i снодiйне

І

Знеболювальне

* * *

Валентина, двiрничка, руда i ходяча бiда.
Вся побита артритом, худа i страшна з обличчя,
люди кажуть, вона комунальне майно розкрада,
i ще, кажуть, алкоголiчка,
i безцiльно клясти i врочити мае звичку.
Смiттепроводу ключниця, хоронителька гаражiв,
у пiд’iздi плекае грибки i запахи неприемнi.
Невiдомо, чи хоч хтось колись з нею разом жив,
але коли уночi особливо темно —
Валентина вие i плаче на тисячу голосiв.
Дiти зводять ii на кпини – ряба, кирпата,
непомита, вiдлюдькувата – а вона ж акуратно
береже в пiдвалi скарби своi – мiтли, палi, лопати, —
котрi мешканцям за потреби видае безоплатно,
якщо зранку постукати в ii восьму, однокiмнатну.
І лише коли в сутiнках свiтлий дощ випада,
i нiкого в дворi немае, крiм авт, i дерев, i крукiв,
i паруе вогка земля, i дзвенить небесна вода —
Валентина виходить i довго стоiть одна.
А тодi злiтае, розвiвши покрюченi руки.
І шугае над мiстом, над чужими дворами,
де вона не була, де нiколи не прибирала.
І в цi митi нею бути хотiв би кожен,
i ми всi намагалися. Але нiхто не може.

* * *

Колись я точно знав бiльше, анiж тепер.
Колись я просто мiг не могти взагалi нiчого.
Колись я був корабель, лiтак, пiонер,
я виглядав на убогого чи слiпого,
оголювався на пляжi, обговорював Бога.
Я щось на себе прийняв, про що не просив.
Я винен собi за щось, чого не позичив.
Менi бракуе тепер постiйно часу i сил,
я свiтло колись таке у собi носив,
котрого, здаеться, не дозволяе звичай.
І от що я думаю – все, що зникае з нас,
коли ми стаемо прийнятнi i зрозумiлi,
десь мае лишатися. Як золотий запас.
Як еталонний метр. Як минулий час.
Як хвиля, котра передуе наступнiй хвилi.
Коли тобi звiдусiль кричать «не впади»,
коли тобi в руки дають не зброю, а одразу синицю,
коли ти на вiсiмдесят вiдсоткiв складаешся iз води,
коли твiй дух важить двадцять одну одиницю,
коли ти вже напевне не помер молодим —
потрiбно зникнути, розчинитися, зупинитись.
Так, як зникае над травою туман,
так, як розчиняються видихи у туманi.
Так, як дощ, що народжуеться в океанi,
повертаеться, зникаючи, в океан.
І тодi ти потрапиш туди, де всi, хто зумiв
позбутися свiту цього, прорости у нього,
зустрiчаються й зустрiчають, усмiхненi, кожен новий приплив.
І кожен легко вiдмовляеться вiд усього, про що не просив.
Оголюеться на пляжi. Обговорюе Бога.

* * *

Дивнi це були днi, золотi роки.
Ми переходили серпень, немов рiку.
З неба зривалися яблука i зiрки
i падали, перестиглi, у нiч п’янку,
дотлiвали на вiдстанi простягнутоi руки.

Дивнi були мiста, чарiвнi лiси.
Сильнi чоловiки мали в хащах своi стада,
дiти й жiнки молилися до краси
й свiтла. Уночi з грунтiв випаровувалася вода
й осiдала на шкiрi – не росою, але схожою до роси.

Скiльки iз нас залишилося в тих лiсах,
Скiльки вросло в мури мiст, нiби дикий мох.
Тiнь завагаеться, та вiдлiтае птах,
Дивнi часи переходиш на своiх двох,
Залишаешся сам. Озираешся. Паморозь на полях.

Де ти тепер i з ким, розкажи менi,
дай менi знати, чи вийшов, чи виплив, чи,
не зупинившись, не схибивши, iдучи,
не озираючись, без вагань i причин,
не забуваеш занурюватися в дивнi цi, незабутнi днi.

Борода

Стiльки люду iде повсякчас до громадських купалень —
в теплi води, масажнi ванни i штучнi хвилi,
лiкуватись вiд нервiв, розладiв i запалень
чи засмагати пiд бiлих статуй поглядом пильним.
І от там, де найтеплiша струмить пiдземна вода,
з серпня i по липень щодня купаеться Борода.
Старий i сухий, Борода роздивляеться ласо
красунь, що заходять в купальнi. Непiдвладний часовi,
Борода лежить й очима блиска з-пiд брiв кошлатих,
i чомусь всi красунi до нього поближче iдуть купатись.

Це не жалiсть – на око старого жалiти немае приводiв.
Скiльки персiв, колiн й сiдниць i тонких плечей
свого часу перецiлував вiн. В купальнях привиди
сновигають, замiшавшись у зграйки живих дiтей.
Борода куняе, красунь роздивляючись сонно, мляво,
Борода просмердiвся цiлющою сiркою, як диявол.

Бородi ввижаються в маревi щоденних купань

уiни iмперii й тiнi прозорi колишнiх його кохань,
поки рiзнi – бiлявi, рудi, чорношкiрi чи повнотiлi,
рухаючись у водi, довкола нього здiймають хвилi.

І здаеться очманiлому Бородi,
що красунi розчиняються у водi,
i в порожнiх купальнях, уже надвечiр,
ця вода нiжно пестить тiло його старече.

* * *

Нехай же перебувае з тобою увесь цей транс —
в першу чергу ДержАвто, але також КиiвПас,
де кожен нiчний полiт як нiчний сеанс
i всi репродуктори вiщий транслюють глас.
Нехай же з тобою вiдбуваеться кожен акт
без зайвих зупинок, без зобов’язань, без рук,
щоб в пам’ятi залишався по тому хiба що факт
прожитих наземних сполучень або неземних сполук.
Нехай же увесь цей секс вивертае тебе, як нiч
вивертае оксамитом назовнi лiта вицвiлi небеса.
Нехай тобi свiтлом тонким пульсуе кожна окрема рiч.
І навiть пiсля випадкових ранкiв, подiй, облич
залишаеться лише або нездоланна пустка, або нестерпна краса.

* * *

Розчавленi на асфальтi абрикоси не проростуть
в вогкому, нервовому тiлi мiського лiта.
Нiхто iх не з’iсть. В iхню жовту, пiдгнилу суть
по сутi нiчого доброго Богом не влито.
І абрикоси шепочуть: в усiх свiтах,
в коротких i безнадiйних наших життях,
в очiкуваннi на осенi жовту одiж,
в рiшеннях про злиття, купiвлю i продаж,
пiд час побачень, у випадкових пригодах,
у внутрiшнiх водах i в будь-яких iнших водах,
у подорожах, на вокзалах, у лiтаках;
в тi ночi, коли розбрiдаемося по двое;
у полi, де теж, як вiдомо, один абрикос не воiн;
в лiжках i мрiях, в липких та безплiдних снах
нами керуе страх.
А все найкраще у свiтi: рудi жiнки,
чоловiчi лiктi, дитячi вицвiлi влiтку вii,
великi дзеркала i балетнi станки,
середземноморськi пляжi, слiпi надii,
зручнi черевики, сонячнi ранки, зимнi ставки —
страхом оповите, не свiтиться i не грiе.
І соком серпень бризкае навсiбiч.
І черешки обривае м’яка вага, як серця обривае любов чудна.
І, не сягаючи бiльше асфальту й трави узбiч,
абрикоси безкiнечно летять у серпневу нiч,
i страх зникае, бо нiч ця не мае дна.

* * *

Ось що вона йому говорила,
погоджуючись на невiдоме,
пригортаючись до теплого тiла,
ще перелякана i безсила:
уночi повертайся додому.
Життя невблаганне i незбагненне,
i мало до чого ти там охочий —
все це приемне чи потаемне;
але ночi, казала вона, для мене,
повертайся, казала вона, щоночi.
І вiн повертався, коли осiннi
тумани узбережжя обсiли,
коли кригою дощ вмерзав у вiтрила,
i коли по зимi вiдцентрова сила
штовхала щораз до нового тiла,
i коли вона народила сина,
i коли другого народила.
І коли почув за собою кроки,
знаючи, що нiкому за нього вписатись,
вiдчував, нiби звiр, як заходять збоку,
розумiючи, що саме повинно статись,
i видихав востанне на днi затоки —
пам’ятав, що змушений повертатись.
А вона вiдбувала своi ювiлеi,
i росли, як водоростi, iх дiти,
i тяглися днi, як слiди по глею,
i навiть один був ходив до неi,
ходив, але перестав ходити.
Надривалися евангелiти,
заклинателi змiй, i вiтрiв, i кровi,
морськi вовки, степовi ворожбити
i рiзнi iншi свiдки Єгови,
але нiхто не змiг перемолити
обiцянку, дану в любовi.
Сини ii у порту вiдомi,
жорстокi, безсмертнi, кажуть, два брата,
бо ж це вони виросли в тому домi,
i чим iх можна ще налякати,
якщо вони бачили свого тата.
А вiн лежить серед покарьожених
човнiв i кранiв у серцi затоки,
i краби дрiбнi увесь час торочать
йому про душу i вiчний спокiй.
Але вiн не повертатись не може.
І повертаеться додому щоночi.

* * *

Дiду, прийом. Я виросла, дiстаю до педалей
i легко орiентуюсь по моху в хащах нiчного саду.
Їжджу на автоматi – нашим зрадила iдеалам.
Менi вже не так цiкаво, що же там далi,
тим бiльше, що стiльки iз того «далi» тепер позаду.
В шахи не граю. Все ще не вивчила поiменно
всiх бородатих гуру твого наукового комунiзму.
Не народила, не зустрiла справжнього мена,
стрiляла в публiчному мiсцi, падала п’яна в Сену —
нiчим пишатись, все радше iз списку «рiзне».
А ти би розслабився – всi навколо дорослi, анiтрохи не дiти.
Нiкому нiчого не виннi, все робимо швидко i не навзаем.
Постiйно не вистачае на щось, без чого нiяк не можна радiти.
Втiм, там, де ти зараз е, ти значно краще знаеш,
що таке «немае часу» i що часу взагалi немае.
Мама не вийшла замiж, в мене все та ж освiта,
курим удвох на балконi i iздимо часом за мiсто.
Я засинаю без казок i платiвок, але на початку лiта
прокидаюся часто i захлинаюся вiд повiтря, свiтла i свiту,
цього прекрасного свiту, який не ясно з чим iсти.

* * *

Найкраще, коли всi можливостi вже в минулому.
Найкраще, коли безнадiйно проваленi спроби всi.
Нiхто не зарадить: ми поруч спокiйно куримо
або лежимо в травi чи спимо в автобусi.
Тепер кожен дотик лиш дотик один з мiльйонiв,
тепер, коли не боятись нарештi можна

за власну свободу, за певнiсть своiх кордонiв, —
найкраще, що ми порожнi.

* * *

Катi Г.

Вересень накочуеться, нiби приплив.
Незручне взуття, заживають колiна збитi,
i всi подряпини – слiди неймовiрних див, —
затираються, сходять, залишаються в лiтi.
Велосипеди в дощ нiби кораблi,
припнутi на рейдi без вiтрил i без пасажирiв.
Шкiра просить пiску i свiтла. Усюди, де ми були, —
проголошено зараз неосяжний i недосяжний вирiй.
Лiтнi тераси згортаються, нiби фронт.
Загортатися в пледи, здаватися пiзно, пiзно.
І якщо дихати – то тепер тiльки рот у рот,
до останнього не пускати мiж себе чужих, випадкових, рiзних.
Лiтаки не затримуються, нiби розклад страт.
Голi плечi в натовпi безпомiчнi, недоречнi.
Безвiдмовний час, найдосконалiший апарат,
врештi витисне з кого завгодно безнадiйне прощання у кiлька речень.

Кiт у чоботях

Це моi поля i моi сади.
Це моi фортецi у далинi.
Моi пасовиська бiля води
i моi рибини на мiлинi.
При дорозi яблунi i айва,
зеленiе хмiль, зрiе виноград —
все мое: трава, у травi мишва,
а над нею мат польових бригад.
Мiй Чумацький Шлях i в могилах прах,
сорок сiм чудес, всi АЕС i ГЕС,
дим вогнiв в лiсах i кадил в церквах,
i туман увесь iз озер i плес.
Це моi комбайни i трактори,
фабрик чорний пiт й лихоманка жнив.
Сутiнки зiйдуть на моi двори,
i моi жiнки заведуть там спiв.
Це моi кордони i наркота,
це моi наливки i самогон,
це моi сини в теплих животах
достигають в мрiях про закордон.
Моi божевiльнi вiд дня до дня
восхваляють Господове iм’я.
Це моя краiна. І вся хуйня
в цiй краiнi також лише моя.
То чого ж ти хочеш, безжальний свiт?
Що ж мене висмоктуеш у журбi?
Я i певний брiд, i смачний обiд,
i жiнок, i рибу вiддав тобi.
Розтисни кулак, напрямок чи знак
помiняй на все неземне й земне —
де ховаеш ту, котра просто так,
без мого усього прийме мене.

* * *

На днi горнятка з какао; в кишенях мiж
дрiбними монетами i розкришеним тютюном;
в голубиному серцi; за вухом в цуцика; в черепашому оцi;
в старiй порцелянi, захованiй на горищi, обгорненiй полотном;
в кровi останнiх черешень; в грибних грунтах; в твоему диханнi зранку
зачаiвся той свiт, в якому я так легко виконую обiцянки —
наприклад, не стригти волосся чи не вечеряти з iншими, коли навiть дуже хочеться.
В склянках iз лаймом i льодом; в чужих запальничках; в лiнiях смертi або життя;
в нетверезих обiймах; в ключах вiд старих машин; за скатертини обшитим краем,
в лiнивих домашнiх комахах, в попiльничках, в невикористаних пакетиках для смiття,
в телефонних розмовах; в слiдах побачень, по яких немае слiдiв,
я постiйно знаходжу крихiтнi докази присутностi рiзних див,
особливо тих, яких не бувае.
Стiльки любовi в липневiй гарячцi, в дорожнiх знаках, в сухих полях,
в застиглих годинникових стрiлках, в шухлядах iз рушниками,
в сфотографованих дiтях, в намальованих кораблях,
в усьому, що стаеться чи не стаеться з нами.

* * *

Ти ще такий живий, нiби теплий звiр.
Не переходь межу, не здавай, не вiр —
свiт не лише множина iз безглуздих втрат
або осмислених, тож безнадiйних, дiй.
Нi, ти нiкуди не зникнеш у двадцять п’ять.
Не засинай так швидко, а краще сядь
i дослухайся в нiч, поки iншi сплять:
може, ти втратиш теперiшнiй фокус часу й подiй,
та залишишся той самий.
В свiтi i правда нема недоречних зим,
i якщо схоче, то кожен матиме дiм,
рибу злапае в ставку i фею в нiчному лiсi —
якщо ти тут, то ти вже його заслужив —
свiт пароплавiв, оленiв та орлiв,
свiт, у якому тобi завжди добре i завжди сiм
чи принаймнi вiсiм.
Ти ще такий цiлий, як горiх чи плiд.
Що тебе надiб’е, чим вiдгородить вiд
краю, де ти король, чарiвник i воiн?
Знаеш, якщо приходиш туди один,
обов’язково чекае на тебе невтомний кiнь,
а якщо не сам, то буде у тебе син
або, може, двое.
Поки ти ще не взнав нездоланний страх,
поки нiхто не помер в тебе на руках,
поки дихання не спинялось вiд передозу —
запам’ятай цi сутiнки голубi,
подушку м’яту, заiду на губi:
все, що в тобi, – залишиться у тобi,
iнше – поза.

Я там була, i я знаю, про що кажу, —
чуеш, не вiр, не пускай, не здавай межу.

Будь-якi днi

Будь-якi днi залишають вiдбитки на наших з тобою аркушах i долонях.
Будь-якi сни залишаються в пам’ятi, як ти говориш, не минають нiколи.
Будь-якi сутiнки темнi, коли щось велике в небi холоне,
будь-який ранок свiтлiший за сутiнки, коли заледве й вгадуеш колiр.
Будь-який човен плистиме, якщо його на воду спустити,
а з iншого боку – будь-який човен рано чи пiзно, але потоне.
Будь-який голос, навiть знайомий, часом може заплутати i знiтити,
будь-який шепiт може бути iнтимнiший бодай на пiвтону.
Будь-яке скло прозоре, будь-яке скло також розбиваеться врештi,
будь-яке скло облизуе море, i з нього виходить потiм камiнь коштовний,
i менi, якщо добр

подумати, то пасують будь-якi мешти.
І тобi, якщо добре поспати, будь-який день буде довго здаватися добрим.
Будь-який день мае вхiд i вихiд, i вiдстань стала вiд виходу i до входу.
Будь-який день не затримаеш i не вмовиш, хай що ти iм там говориш,
а тому не переймайся, чуеш, спускай свiй човен на будь-яку воду,
не переймайся, чуеш, викидай свое бите скло у будь-яке море.

* * *

Грушi вiд сонця соком налитi.
Грушi як груди – пружнi, великi.
Жовтi, як лiто, губляться в лiтi
дряпанi литки, дитячi лiктi.
Іржа роз’iдае велосипеди,
плавляться в грунтi глибиннi руди.
Бог розтiкаеться жовтим медом.
Боговi солодко. Вiн усюди.

* * *

Пропускаючи в перельотах години вживання протизаплiдних лiкiв,
будь обережна, собою не легковаж, Оксано.
Ще ця рiзниця в часi – я знаю, як в неi хочеться зникнути,
хочеться в неi витекти, нiби в вiдкриту рану.
Бачиш, десь нетривка засмага гарячим медом тебе обмастить,
десь тихий дощ протече за обшивку орендованоi машини —
у повiтряних коридорах Бог розгортае своi риболовецькi снастi,
вiдкидаючи тiнь непевну на пустельнi гори чи зеленi долини.
Хто з вас за ким полюе? В нескiнченнiй стрiчцi твоiх перемiщень,
серед нiчних голосiв диспетчерiв i дотикiв випадкових коханцiв
простим i логiчним здаеться уникання всiх рiшень,
особливо тих, вiд яких залежить, що з тобою надалi станеться.
І за душею, як за обкладинкою паспорта, збираються плани твоi, обiтницi,
нiсенiтницi, сни i сутiнки синi кожного з мiсць цього привiтного свiту,
допоки ти так успiшно минаеш усi чекани й митницi,
допоки ти так невдало не ловишся в небi в Господнi сiтi.

* * *

Чи радiти з того, чи нi, що тобi дано —
не пiдеш з цим до жiнки i не покладеш у рот.
Ця могутнiсть не знае самого поняття «дно»,
ця безглуздiсть всесильна проти усiх природ,
ти богоподiбний, незрiвнянний урод.
І позбутись цього несила – бо свiтлий знак
вирiзняе тебе серед тисячi голосiв.
Ти б його охоче i надалi носив,
лиш неясно, чому тiльки так – але не навспак,
i чому не заради спасiння, радостi чи краси
чи якоiсь великоi цiлi, а просто так.
Чи радiти з того, чи нi, що дано тобi?
І безсилля, i всемогутнiсть – усе одно.
І котрогось дня ти в розпачi i журбi
всю на свiтi воду перетворюеш на вино,
всiх на свiтi риб перетворюеш на хлiби.

* * *

– Ну, чим живу? Розвиваюсь далi.
Пiвас з тобою i супчик в мами,
торгую рiзним, тусуюсь з Вальою —
нормально, типу, усе мiж нами.
Ходжу на турнiк, одягаюсь кльово.
А що тобi, я не поняв, стало? —
В розгубленi сутiнки Вадiк спльовуе, —
Не без бабла нiби, i не хворий.
Чого тобi, Жоро, в життi замало?
– Та сам не знаю, – говорить Жора. —

Цiлими днями сиджу, втикаю,
як ходять люди пiд домом, глупi,
такi маленькi, себе не знають,
такi безглуздi – зароблять, куплять,
з’iдять, забудуть. І кожен мае
безсмертну душу, сердечний промiнь,
такого свiтла в собi без краю,
й не бережуть його – так це тупо!
Печаль вiд цього менi мiшае,
нiби з дитинства далекий спомин,
як волосина в тарiлцi з супом.

– То може, Жоро, поiдь до батi,

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить