Керуй гормонами щастя
Лоретта Грацiано Брюнiнг

Досить звинувачувати у всiх своiх проблемах i негараздах блиьке оточення чи суспiльство взагалi. Досить страждати через вселенську несправедливiсть! Виявляеться, наше життя майже цiлковито залежить вiд нас самих i можна навчитися сприймати навколишнiй свiт позитивно. І допоможе навчитися цьому чудова книжка Лоретти Грацiано Брюнiнг.

Лоретта Бройнинг

Керуй гормонами щастя

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо -i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Вступ

Присвячуеться моiм дiтям Лорен та Кайлу, що допомогли менi дiзнатися про механiзми функцiонування мозку

Будь-хто може мислити позитивно. Будь-хто може насолоджуватися хiмiчним коктейлем мозку, що призначений для створення позитивного настрою. Такi твердження можуть здатися дурницею, адже iснування зла у свiтi е бiльш нiж очевидним. У цьому контекстi пошук негативу може здатися найрозумнiшим способом дii. Але якщо ви знаете, що саме ваш мозок створюе таку вiдповiдь, то отримуете можливiсть сформувати новий тип реакцii.

Ми успадкували мозок, що вiд самого початку свого iснування був схильним до негативу. І справа не в тiм, що ми дiйсно хочемо почуватися погано, – навпаки, у процесi еволюцii наш мозок постiйно прагнув до позитивних вражень. Ми занурюемося в негатив, бо саме в такий спосiб вiн очiкуе на отримання приемних вiдчуттiв. Цей парадокс набувае сенсу, якщо мати уявлення про оперативну систему, яку ми успадкували вiд наших пращурiв-тварин. Усi ссавцi, зокрема люди, мають однаковий набiр хiмiчних речовин у головному мозку, котрi контролюються тими самими його базовими структурами. Ваш мозок ссавця винагороджуе вас приемними вiдчуттями, коли ви робите те, що забезпечуе виживання. При цьому мозок самостiйно вирiшуе, що мае вiдношення саме до виживання, i це iнодi вiдбуваеться в досить несподiваний спосiб. Тому, прагнучи до позитивних емоцiй, ми нерiдко отримуемо зворотний ефект.

Ви здатнi подолати природну, успадковану вiд ссавцiв схильнiсть до негативу. Ви здатнi налаштувати свiй мозок на позитивне мислення. Ця книжка демонструе способи, за допомогою яких ви зможете переналаштувати себе на позитивний лад за шiсть тижнiв, придiляючи цьому лише три хвилини на день. Позитивне мислення зовсiм не означае iгнорування реального життя. Воно означае можливiсть коригування природного прагнення мозку iгнорувати позитивнi моменти реальностi. Неважливо, засмучуе вас власний негатив чи негатив тих, хто вас оточуе, – «Керуй гормонами щастя» зможе вам допомогти.

Спочатку ми ознайомимося з «негативними» та «позитивними» хiмiчними речовинами, що контролюють ваш мозок. Потiм ви навчитеся ОПАНОВУВАТИ негативнiсть за допомогою Суб’ектностi та Реалiстичних Очiкувань. Ви зможете прищепити та розвинути в собi звичку до позитивного мислення, яка базуватиметься на всiй тiй купi позитиву, що ii iгноруе ваш внутрiшнiй ссавець.

Імовiрно, вам буде важко повiрити, що iснуе безлiч добрих речей, якi ви просто не помiчаете. Вiрогiдно, ви схильнi думати, що вашi внутрiшнi реакцii спричиненi реальними зовнiшнiми факторами, бо саме так каже кора – вербальна частина вашого мозку. Але та частина вашого мозку, що походить вiд ссавцiв, не мае власноi мови, тож вона не бере участь у формуваннi слiв та речень. Отже, зрештою виникае ситуацiя, коли двi системи вашого мозку просто не здатнi домовитися. Характер ваших думок визначаеться нейронними зв’язками, що сформувалися внаслiдок бiльш раннiх нейрохiмiчних пiдйомiв та спадiв. Електричнi iмпульси в мозку рухатимуться тими самими нейронними ланцюжками, поки ви не сформуете новi шляхи. З цiеi книжки ви дiзнаетеся, як вибудувати н

вi нейроннi зв’язки та спрямувати електричнi iмпульси за новим напрямком!

Роздiл 1. Чому ваш мозок пiдтримуе негативне мислення

Негатив добре почуваеться у ваших старих схемах, але ви здатнi сформувати новi, що будуть спрямованi на пiдтримку позитиву

Чи вiдчуваете ви смуток i розпач, коли дивитеся на свiт навколо себе? Чи здаеться вам, що тi, хто вас оточуе, налаштованi виключно на сприйняття дефектiв середовища? Чи бажаете ви бути налаштованими на краще, але боiтеся, що це буде нерозумним або неможливим?

Ваша реакцiя на те, що вас оточуе, е не бiльше нiж засвоена звичка. Людськi звички важко помiтити, оскiльки це природнi нейроннi ланцюжки в структурi головного мозку. Цими ланцюжках вiд органiв чуття передаеться електричний iмпульс, що стимулюе синтез «позитивних» або «негативних» речовин. Цi нейроннi зв’язки формуються в процесi набуття особистого життевого досвiду. Позитивний або негативний досвiд у минулому сформував тi нейроннi ланцюжки, за допомогою яких передаеться електричний iмпульс сьогоднi.

Якщо ви використовуете негативнi патерни для сприйняття реальностi, це зовсiм не означае, що з вами щось негаразд. Негативне сприйняття е природним. Наука позитивного мислення демонструе, чому саме успадкований нами мозок ссавця схильний до негативного сприйняття, якщо тiльки не скоригувати цей процес. У цiй книжцi не йдеться про те, вiд чого саме ви маете отримувати позитивнi почуття, – це ви маете вирiшувати самостiйно, – але вона пояснюе, як було сформовано стiйкi нейроннi зв’язки всерединi вашого мозку, та розповiдае про способи, що з iхньою допомогою можна збудувати новi. І це здатен зробити будь-хто!

У цьому роздiлi ви матимете можливiсть ознайомитися з власним внутрiшнiм ссавцем, чиi пiдйоми й спади в настроi ми пояснимо.

Окуляри, крiзь якi ви споглядаете на власне життя

Можливо, ви думаете: поганi речi, що я iх бачу довкола, здаються досить реальними. Проте простий приклад, що його буде наведено нижче, демонструе, як легко мозок налаштовуеться на негативне мислення. За часiв моеi молодостi собачi екскременти на тротуарi були явищем пересiчним та звичним. Важко було уявити собi свiт, у якому господарi прибирали б за своiми тваринами. Сьогоднi абсолютна бiльшiсть вулиць радуе чистотою. І що, усi стали щасливими? Де там. Ми обурюемося з приводу поодиноких випадкiв, замiсть помiтити величезний, неймовiрний прогрес. Лаяти одного дурня, який залишив у громадському мiсцi вiдходи життедiяльностi свого песика, здаеться бiльш природним, нiж радiти, що всi iншi господарi тварин поводяться вiдповiдально. Цей «природний» шлях мислення аж нiяк не додае об’ективностi у вашу картину свiту. Ви просто почуваетеся… е-е… гидотно.

Ви можете заперечити: домогтися цього прогресу неможливо було без невдоволення та обурення. Імовiрно, ви вважаете, що негативне мислення надае сили. Але дуже часто ви мислите негативно виключно за звичкою. Це стае очевидно в iсторичнiй перспективi, i ось показовий приклад. 1896 року у виданнi London Spectator з’явилася стаття, де йшлося про те, що винахiд велосипеда стане катастрофою для суспiльства. Автори попереджали: свобода пересування, що ii даруе велосипед, дозволить перемiщатися мiж рiзними соцiальними групами, замiсть залишатися в однiй групi i вести довгу змiстовну бесiду. Крiм того, на думку авторiв статтi, повноцiнному спiлкуванню завадить i той факт, що люди, утомленi пiсля поiздки на велосипедi, лягатимуть спати ранiше. Ось вiн, людський мозок у дii: невтомно вишукуе, що поганого може статися! Імовiрно, ви заспокоюете себе тим, що не купилися б на цю маячню. Але хто знае, можливо, ви вже потрапили на гачок сучасних помилок.

Бiльшiсть людей пишаеться своею обiзнанiстю щодо недолiкiв навколишнього свiту, тому iм складно ставитися до своiх висновкiв як до нейронних зв’язкiв, що iх можна замiнити новими. Але ви сприйматимете реальнiсть по-iншому, якщо зрозумiете механiзм дii системи, яку людина успадкувала вiд тварин-пращурiв. Речовини, завдяки яким людина вiдчувае приемнi емоцii (дофамiн, серотонiн, окситоцин й ендорфiн) i якi успадкованi вiд ссавцiв, слугують в органiзмi для передачi хiмiчних сигналiв до клiтин.

Вони мотивують тварину забезпечувати власне виживання, винагороджуючи ii поведiнку, що спрямована на виживання, приемними емоцiями. Якщо розiбратися, яким саме е механiзм дii цих речовин, негативне мислення звичайних людей стае зрозумiлим. Але спочатку визначимося, що ми розумiемо пiд негативним мисленням.

Дещо про мозок ссавця…

Хiмiчнi речовини мозку, що змушують нас почуватися добре (наприклад, дофамiн, серотонiн, окситоцин й ендорфiн), були успадкованi вiд пращурiв-ссавцiв.

Негативне мислення та цинiзм

Негативне мислення може набувати рiзноманiтних форм. Проiлюструемо це, розглянувши одну з найпоширенiших – цинiзм. Звичка вважати, що «щось iз цим свiтом» не так або що «усе котиться пiд три чорти», зустрiчаеться повсякчас. Можливо, власне ви так не вважаете, але напевно знаете багатьох людей, що пост

йно так кажуть.

Я зрозумiла, що таке цинiзм, доволi раптово. Це трапилося в албанськiй кав’ярнi пiд час бесiди з мiсцевою журналiсткою. Тодi я давала iнтерв’ю з приводу своеi новоi книжки, що була присвячена протидii корупцii. Ми обидвi мали власних перекладачiв, тому всi нашi слова проходили доволi довгий ланцюжок. Пiсля того як у своiй промовi я використала слово «цинiзм», мiж моею спiврозмовницею та ii перекладачем виникла жвава дискусiя. Я не мала змоги зрозумiти, про що саме йдеться, але почула, як пролунало слово «песимiзм».

«Нi! Цинiзм – це не те саме, що песимiзм», – утрутилася я, а потiм наче завмерла. Як я могла пояснити рiзницю, щоб пiсля цього «зiпсованого телефону» зберiгся первiсний змiст?

Вiдповiдь прийшла, коли я згадала цiкавiсть на обличчях тих, хто стверджуе: «Свiт котиться пiд три чорти». Песимiсти, безумовно, нещасливi. Однак люди мають навдивовижу щасливий вигляд, коли демонструють свою цинiчну позицiю.

Менi хотiлося зрозумiти, чому так вiдбуваеться, тож я стала обговорювати цинiзм усюди, де це тiльки було можливо. І найчастiше я отримувала ту саму вiдповiдь: «Який тип цинiзму ти маеш на увазi?» Люди схильнi проводити жорстку межу мiж «добрим» цинiзмом та «поганим» цинiзмом. При цьому «добрий» цинiзм уважаеться властивим iхнiм соцiальним прибiчникам, а «поганий» – соцiальним опонентам. Тобто, коли цинiчне ставлення демонструють друзi – це ознака реалiзму, а коли супротивники – це прояв небажаного егоiзму. Самi ж якостi тiеi чи iншоi групи людей значення не мають. Це здаеться неправильним, тому що кожному з нас властива переконанiсть у власнiй правотi. Подолати це допомагае простий ментальний експеримент.

Уявiть, що ви стоiте на перехрестi, де встановлено знак «Стоп». Інший водiй проiжджае повз, iгноруючи знак заборони, i ви думаете: «Ганьба! Вiн мiг у такий спосiб спровокувати аварiю. Куди дивиться полiцiя? Куди котиться цей свiт!» А наступного дня ви самi проiжджаете повз знак. Полiцiя з’являеться вчасно, i вам виписують штраф. Це провокуе викид кортизолу, який активуе нейроннi зв’язки, через що у вас виникае думка: «Усi так роблять! Чому ж оштрафували тiльки мене? Гнила система! Куди котиться цей свiт?»

Упевненiсть у власнiй правотi веде до того, що в данiй ситуацii ваша реакцiя в будь-якому разi буде негативною: ви вiдчуваете небезпеку на дорозi i несправедливiсть системи. Позитивний погляд на життя згенерував би iнший тип реакцii. Ви б звернули увагу на те, що правила дорожнього руху забезпечують безпеку на дорозi, i визнали б, що жодна система контролю не в змозi вiдстежити абсолютно всi порушення, але ви самi позначили свою готовнiсть понести покарання, коли зробили усвiдомлений вибiр порушити правила. Ваша реакцiя в обох випадках була б позитивною: ви б вiдчували, що правила дорожнього руху захищають вас вiд порушникiв за кермом, а ваш усвiдомлений вибiр дотримуватися цих правил захищае вас вiд штрафiв.

Ви не побачите позитивних моментiв, якщо налаштованi на пошук негативних. Бути насторожi цiлком природно: мозок не витрачае енергiю на вiдстеження того, що йде правильно i добре. Перебуваючи в безпецi, ми не звертаемо уваги на снаряди важкоi артилерii, що пролiтають над нами на високiй швидкостi. Ми не хвалимо систему, коли вона працюе як годинник, без хабарiв i кумiвства. Наш мозок зосереджений на пошуку загроз.

Мозок людини сприймае правильне i неправильне крiзь призму своеi потреби у виживаннi. Ми схильнi до виправдовування власних спроб вижити якимись високими мотивами i пiддаемо цинiзму аналогiчнi спроби наших супротивникiв. Добрi намiри наших соцiальних прихильникiв здаються очевидними – так само, як i корисливi намiри наших соцiальних опонентiв. (У психологii цей феномен отримав назву «фундаментальна помилка атрибуцii».) У цiй книжцi ми уникатимемо говорити про «хороших» i «поганих» людей, а зосередимося на тому, що нас об’еднуе: мозку, який сформувався внаслiдок природного вiдбору.

Ваш внутрiшнiй ссавець

Система виживання у ссавцiв е цiлком простою: речовина, що викликае позитивнi вiдчуття, синтезуеться в той момент, коли мозок бачить те, що е добрим для виживання, а в момент, коли вiн фiксуе загрозу, синтезуеться речовина, що викликае негативнi вiдчуття. Гормони щастя мотивують тварин рухатися в напрямку того, що стимулюе продукування цих гормонiв, а гормони стресу мотивують iх уникати того, що стимулюе iх синтез. Виживання ссавця визначаеться тим, що вiн прагне до позитивних вiдчуттiв i уникае негативних.

Дещо про мозок ссавця…

Гормони щастя мотивують тварин рухатися в напрямку того, що стимулюе продукування цих гормонiв, а гормони стресу мотивують iх уникати того, що стимулюе iх синтез.

Ви можете вважати себе занадто високорозвиненою iстотою, щоб турбуватися про питання виживання. Можливо, вам говорили, що неправильно концентруватися виключно на виживаннi. Але ця думка сформована корою головного мозку, яка не контролюе гормони щастя. Якщо ви хочете почуватися добре, вам доведеться домовитися зi своею лiмбiчноi системою

(мозком ссавця). Цей термiн використовуеться тут для позначення структур мозку, якi присутнi у всiх ссавцiв, зокрема гiпокампа, мигдалеподiбного тiла, гiпоталамуса i рептильного мозку, що розташований пiд ними. У всiх ссавцiв е кора головного мозку – справа в ii розмiрi. Розвинена кора головного мозку (кортекс) забезпечуе людинi можливiсть вибудовувати взаемозв’язки мiж минулими, сьогоднiшнiми i майбутнiми подiями. На цi зв’язки людина спираеться, коли прагне до хорошого, подалi вiд поганого. Проте вона не може iгнорувати свiй мозок ссавця, оскiльки той пов’язуе кору головного мозку з тiлом. Тож вам нiяк не вдасться обiйтися без нейрохiмiчноi реакцii своеi лiмбiчноi системи. Два нашi «мозки» мають дiяти скоординовано.

Ваш мозок ссавця не вiдповiдае кортексу за допомогою слiв, бо слова е абстрактним явищем, а вiн не пристосований до абстракцiй. Коли ви розмовляете самi iз собою, дiалог вiдбуваеться всерединi кори головного мозку. Ви можете вважати, що справа у внутрiшньому голосi, але насправдi все набагато складнiше. Тварини постiйно приймають рiшення, що стосуються iхнього виживання, i при цьому не оформляють цi думки в слова. Вивчення поведiнки тварин допомагае зрозумiти позитивнi та негативнi сигнали, що iх виробляе наш внутрiшнiй ссавець.

Уявiть собi, що ви зебра, яка насолоджуеться соковитою та свiжою зеленою травою. Раптом ви вiдчуваете запах лева. Що ви робитимете? Якщо ви намагатиметеся втекти, то залишитеся без iжi, що е вкрай необхiдною для вашого iснування. Але якщо ви залишитеся, на вас чекають вiдчуття, якi набагато страшнiшi за бiль вiд голоду. На щастя, мозок ссавця (лiмбiчна система) пристосований для вирiшення саме таких дилем. Вiн розпiзнае, що дистанцiя до мiсця знаходження лева е досить безпечною. Зебра знае, що вона мае змогу iсти доти, доки лев залишаеться там, де вiн зараз е. Пiд час iжi вона постiйно спостерiгае за левом та його перемiщеннями. У нас немае таких великих спостережливих очей, що iх мае зебра. Проте люди мають велику кору головного мозку, що призначена для аналiзу потенцiйноi небезпеки. За аналогiею з голодною зеброю люди почуваються в бiльшiй безпецi, коли бачить загрозу, нiж коли загроза е прихованою. У людини може виробитися звичка спостерiгати за загрозою. Людина спокiйна, коли спостерiгае за нею, оскiльки у цей час вона може зайнятися задоволенням iнших своiх потреб.

Ми успадкували свiй мозок вiд тих створiнь, що вижили в процесi еволюцii. Цей факт здаеться очевидним, але якщо замислитися над ним, то вiн набувае значення справжнього дива. Рiвень виживання в природному середовищi був дуже низьким, проте давнi пращури людини зробили все, щоб залишити нащадкiв, якi, своею чергою, теж залишили нащадкiв, i так далi. Людина успадкувала мозок, що забезпечуе прагнення до виживання за рахунок того, що це викликае приемнi вiдчуття.

Пiсля задоволення своеi потреби людина почуваеться добре. Але вона почуваеться ще краще, коли iй вдаеться уникнути загрози. Це е логiчним, оскiльки загроза може миттево припинити людське iснування, тодi як без задоволення потреб людина здатна ще якийсь час жити. Вона вiдчувае величезне полегшення, коли звiльняеться вiд стресу, що був викликаний загрозою, – неважливо, удалося iй втекти вiд злочинця або знайти загублений мобiльний телефон. Чи варто дивуватися, що на загрози мозок звертае увагу в першу чергу.

Приемнi вiдчуття маскують, перекривають загрозу, але вони не розрахованi на те, щоб «працювати» повсякчас. Цi вiдчуття еволюцiонували так, щоб «умикатися» лише тодi, коли людина зробила дiю, яка допомогла iй вдовольнити ту чи iншу потребу. Потiм вони просто «вимикаються», i ви маете зробити ще щось, щоб вони знову «запрацювали». Коли «гормони щастя» вичерпано, у поле зору знову потрапляють потенцiйнi загрози. Може виникнути вiдчуття, нiби щось не так, хоча мозок просто повертаеться до нейтрального режиму. Якщо ставитися до цього як до частини природного циклу, ви напевно розумiтимете, що це не криза. Але якщо чекати, що дiя гормонiв щастя триватиме вiчно, то природну циклiчнiсть легко прийняти за дуже серйозну проблему. Тодi виникне термiнове й непереборне бажання зробити щось, щоб це припинилося. Людина може вдатися до засобiв, якi в довгостроковiй перспективi виявляться для неi навiть бiльш небезпечними. Варто розумiти, що гормони щастя призначенi для того, щоб звертати вашу увагу на питання, якi пов’язанi з виживанням, – вони не виробляються в органiзмi просто так.

Мозок ссавця (лiмбiчна система) мае власне уявлення щодо виживання, i, на жаль, це часто ускладнюе життя. Ваш внутрiшнiй ссавець пiклуеться про виживання ваших генiв (хоча ви про це спецiально не думаете!) та спираеться на нейроннi зв’язки, що формуються у вас вiд народження. Це е логiчним з точки зору виживання в природному середовищi, де все, що вам приемно, добре для виживання ваших генiв. При цьому у тварини, яка щойно народилася, немае навичок виживання ii пращурiв. Цi навички виробляються за рахунок формування нейронних ланцюжкiв щоразу, коли тварина отримуе

евний досвiд. На той час, коли старi тварини помирають, у молодих особин нейроннi зв’язки, що необхiднi для задоволення iхнiх життевих потреб, уже сформованi.

Як утворюються нейроннi зв’язки

Людина народжуеться з мiльярдами нейронiв, що слабо пов’язанi мiж собою. Цi зв’язки формуються на базi iндивiдуального життевого досвiду, починаючи вiд моменту зачаття. При цьому необов’язково навiть пам’ятати той досвiд, що згодом впливатиме на вас. Електричний iмпульс усерединi мозку рухаеться так само, як вода в морi пiд час шторму, – за напрямком найменшого опору. Позитивнi та негативнi емоцii впливають на створення нейронних шляхiв. Новi нейроннi шляхи дозволяють електричним iмпульсам вiльно пересуватися ними та вказувати, як отримувати позитивнi вiдчуття або уникати неприемнi.

Дещо про мозок ссавця…

Усе, що було доброго або поганого в минулому, пов’язувало всi нейрони, якi активнi сьогоднi. Наразi новi нейроннi шляхи дозволяють електричним iмпульсам вiльно пересуватися ними та вказувати, як отримати бiльше позитивних вiдчуттiв або уникнути негативних.

Завдяки речовинi пiд назвою «мiелiн» деякi нейроннi ланцюжки перетворюються на справжнi «автостради». Мiелiнова оболонка нейронiв, наче iзоляцiя дроту, дозволяе електричним iмпульсам рухатися з пiдвищеною швидкiстю. Будь-яка дiяльнiсть, що в нiй задiянi нейроннi ланцюжки з мiелiновою оболонкою, сприймаеться як проста та природна. Усе, що ви робите, коли задiюете нейроннi ланцюжки без мiелiновоi оболонки, здаеться складним i незрозумiлим. Найактивнiше мiелiнiзацiя нейронiв усерединi людського мозку вiдбуваеться до восьми рокiв та в пiдлiтковому вiцi. Отже, ви все життя дивитеся на свiт крiзь призму того сприйняття, що припинило формуватися, коли ви вчилися в унiверситетi. Звичайно, ви щось додаете, але це, вiрогiдно, додавання листочкiв на нейронних гiлках, а не замiна самих гiлок. Якщо дивитися на свiт крiзь «мiелiнiзованi» лiнзи, може виникнути вiдчуття, нiби щось не так.

Проблеми з гормонами щастя

Рiвень цих речовин в органiзмi людини постiйно змiнюеться – у такий спосiб вони виконують своi функцii. Коли рiвень гормонiв щастя пiдвищуеться, людина вiдчувае радiсть, що ii потреби задовольнятимуться, усе здаеться iй чудовим. Однак коли iхнiй рiвень падае, людинi здаеться, що в неi неприемностi i термiново потрiбно щось зробити. Швиденько розглянемо, що саме сприяе синтезу кожного з гормонiв щастя i чому iхнiй рiвень iз часом у природний спосiб знижуеться.

Дофамiн

Дофамiн виробляеться в органiзмi людини, коли вона очiкуе на отримання того, що е для неi необхiдним. Наш доiсторичний пращур постiйно боровся за виживання, i цей нейромедiатор йому в цьому допомагав. Коли вiн бачив удалинi дерево зi стиглими плодами, дофамiн мотивував iти до цього дерева. Цей нейромедiатор стимулюе приплив енергii в очiкуваннi на нагороду, пiд його впливом формуються нейроннi зв’язки, що допомагають знаходити цю нагороду в майбутньому.

Однак коли наш пращур знаходив дерево зi стиглими плодами, це не робило його щасливим навiчно. Рiвень дофамiну знижувався, оскiльки речовина зробила свою справу. Мозок не витрачае дофамiн на вже вiдому iнформацiю. Наш пращур мав знайти спосiб задовольнити якусь iншу потребу, щоб у нього знову синтезувався дофамiн. Життя здаеться таким непростим, бо те, що людина мае, мозок сприймае як належне i заощаджуе дофамiн для чогось нового i покращеного. Звичайно, можна звинувачувати в цьому сучасне суспiльство, що всi й роблять. Але якщо зрозумiти механiзм дii лiмбiчноi системи, ви навчитеся створювати реалiстичнi очiкування. В iншому разi щоразу, коли рiвень дофамiну у вас знижуватиметься, ви сприйматимете це наче повномасштабну кризу.

Окситоцин

Синтез окситоцину вiдбуваеться тодi, коли людина вiдчувае пiдтримку з боку оточення. Пiд дiею окситоцину тварини почуваються в безпецi в групi собi подiбних. На жаль, життя в групi ссавцiв аж нiяк не створюе вiдчуття тепла й затишку. Іншi члени групи можуть вступити в конкуренцiю за iжу або партнера, що на нього ви поклали око. Якщо вiдмовитися вiд них, рiвень окситоцину впаде, а рiвень кортизолу, навпаки, пiдвищиться. Виникне вiдчуття, що взагалi все, що вiдбуваеться, погано. У природних умовах це мотивуе тварин триматися зграi, щоб уникнути миттевоi смертi вiд iклiв хижака. У сучасному суспiльствi людина вiдчувае занепокоення, коли позбавляеться соцiальноi пiдтримки. Такого занепокоення можна позбутися, приеднавшися до тiеi або iншоi соцiальноi групи, але нерiдко це не приносить очiкуваного полегшення. Врештi-решт людина вiдчувае розчарування i перебуваючи в групi, i поза нею. Їй постiйно хочеться знайти групу, де можна почуватися на 100 % у безпецi, але це нiяк не вдаеться. Створюеться враження, що свiт котиться пiд три чорти. Але якщо знати принцип дii окситоцину, можна навчитися створювати реалiстичнi очiкування тодi, коли рiвень окситоцину знижуеться.

Серотонiн

Серотонiн виробляеться в органiзмi людини, коли вона знаходить можливi

ть у чомусь просунутися вперед. Знову ж таки, можна звинувачувати у всьому сучасне суспiльство з його високим рiвнем конкуренцii, але iерархiчна поведiнка е частиною повсякденного життя бiльшостi тварин. Життя в групi передбачае, що слабкi i сильнi iстоти спiвiснують плiч-о-плiч. Коли одна тварина бачить ласий шматок або привабливу можливiсть для продовження роду, iнша тварина теж iх бачить. Мозок, що було створено внаслiдок природного вiдбору, постiйно порiвнюе себе з iншими. Якщо тварина бачить, що вона слабкiша за iншу, то стримуе себе, щоб уникнути конфлiкту i потенцiйноi поразки. Якщо ж вона бачить, що сильнiша за iнших, у неi вiдбуваеться викид серотонiну, який супроводжуеться приемним вiдчуттям. Серотонiн не провокуе агресiю – вiн викликае приемне вiдчуття, що можна отримати бажане i це безпечно.

Однак рiвень серотонiну дуже швидко знижуеться, i мозок постiйно шукае новi способи стимулювати приемнi вiдчуття. Якщо у тварини е якiсь переваги, то ii шанси на поширення генiв пiдвищуються. У сучасному свiтi людина не прагне поширювати своi гени. Вона шукае iншi способи пiдвищити рiвень серотонiну – так, щоб не уславитися нездарою. Найпоширенiший варiант – вiдчути свою моральну перевагу. Однак рiвень серотонiну швидко падае, i людина намагаеться самостверджуватися знову i знову. Якщо не розумiти природного прагнення до соцiального домiнування, можна уявити, що свiт котиться пiд три чорти.

Ендорфiн

Якщо людина вiдчувае фiзичний бiль, рiвень ендорфiну в органiзмi пiдвищуеться. Його нерiдко порiвнюють iз другим диханням, що вiдкриваеться в бiгунiв, коли вони перебувають на межi своiх можливостей. Пiд дiею ендорфiну поранена тварина здатна не звертати уваги на бiль, щоб зробити все можливе для свого порятунку. Ця дiя минае дуже швидко, оскiльки бiль несе iнформацiю що е життево важливою. Вiн сигналiзуе про те, що не треба торкатися до гарячоi плити або бiгти на зламанiй нозi. Мозок приберiгае ендорфiн для екстрених ситуацiй, а не для того, щоб ми самi завдавали собi болю у гонитвi за задоволенням. Той, хто намагаеться йти цим шляхом, виявляе, що мозок швидко звикае i з кожним разом бiль повинен бути все сильнiшим. Це дуже погана стратегiя виживання, i краще залишити ii для екстрених випадкiв. На жаль, люди намагаються отримати ендорфiн рiзноманiтними способами, й iнодi це закiнчуеться трагiчно. Ми бiльше не торкатимемося теми ендорфiну у нашiй книжцi, щоб нiкого не провокувати.

Дещо про кортизол

Бiль стимулюе й вироблення кортизолу. У сучасному свiтi кортизол називають «гормоном стресу». Стрес – це очiкування болю з точки зору вашого внутрiшнього ссавця. Малий мозок пов’язуе запах лева i бiль, котрий виникне, якщо потрапити до нього в пащу. Великий мозок здатен прогнозувати широкий спектр сигналiв, якi потенцiйно призводять до болю. Коли мозок ссавця фiксуе потенцiйну загрозу для задоволення своiх соцiальних потреб, це теж викликае неприемнi вiдчуття. Коли свiт людини вiдносно вiльний вiд фiзичного болю, вона переключаеться на соцiальний бiль.

Кортизол можна порiвняти з природною системою оповiщення про надзвичайнi ситуацii. Унаслiдок викиду кортизолу формуються нейроннi ланцюжки, тому все, що колись викликало у вас бiль, залишаеться у виглядi нейронного зв’язку всерединi мозку. Коли в майбутньому ви потрапите в подiбну до минулого ситуацiю, моментально увiмкнеться «кортизолова тривога». Великий мозок здатен знайти схожiсть у надзвичайно великiй кiлькостi деталей. Через це навiть за вiдносно благополучного життя рiвень кортизолу в людини може бути досить високим. Це мотивуе ii термiново шукати способи знизити рiвень цього гормону. Те, що допомогло вам знизити рiвень кортизолу в минулому, сформувало нейроннi зв’язки всерединi мозку, якi запускають очiкування аналогiчного зниження в майбутньому.

Коли людина каже собi: «Щось негаразд у свiтi», це приносить несподiване полегшення. Знизити рiвень кортизолу йому допомагае уявлення стосовно об’екту, що за ним необхiдно спостерiгати. Це стимулюе синтез серотонiну, оскiльки людина вiдчувае моральну перевагу над тими, хто ще не зрозумiв, що не так iз цим свiтом, i приводить до вироблення окситоцину, коли людина об’еднуеться з тими, хто роздiляе ii позицiю. Це, своею чергою, стимулюе викид дофамiну, оскiльки людина зосереджуе увагу на тому, що хоче отримати. На жаль, приемнi вiдчуття дуже скоро зiйдуть нанiвець i знову вiдбудеться занурення в переживання з приводу навколишнього свiту – до новоi стимуляцii. Потрапити в пастку цiеi звички досить легко.

Налаштовуемося на позитив

Коли в людини виникае вiдчуття кризи, iй здаеться, що все це сталося завдяки зовнiшнiм чинникам. Однак якщо вона усвiдомлюе внутрiшнi причини, що провокують негативне мислення, то може змiнити свiй настрiй на позитивний. Простий метод, як це зробити, описаний у роздiлi 6. Завдяки йому ви навчитесь обмежувати негативне мислення за рахунок суб’ектностi i реалiстичних очiкувань. Пiд суб’ектнiстю маеться на увазi усвiдомлення, що людина здатна задовол

нити власнi життевi потреби, роблячи для цього вiдповiднi дii. Реалiстичнi очiкування можна описати як розумiння того, що винагорода може бути дуже непередбачуваною, а розчарування не становить загрози для виживання. Ця стратегiя поведiнки неодмiнно принесе позитивнi плоди, оскiльки реалiстичнi очiкування мотивують людину до дii. Керуючись реалiстичними очiкуваннями щодо хiмii мозку, людина сама активно дiе, щоб домогтися бажаного, а не чекае на те, що iй неодмiнно повиннi принести все, чого iй заманеться. Можливо, iй не завжди вдаеться отримати те, чого вона прагне, але вона насолоджуеться почуттям свободи i контролю, замiсть нарiкати на те, що все навколо не вiдповiдае ii очiкуванням.

У роздiлi 6 наведено просту вправу, яка потребуе лише трьох хвилин. Якщо виконувати ii щодня, за шiсть тижнiв ви матимете можливiсть сформувати в себе звичку мислити позитивно. Почнiть сьогоднi. Не треба чекати, поки свiт навколо вас змiниться. Не треба чекати схвалення вiд тих, хто вас оточуе. Треба лише свiдомо звертати увагу на все хороше навколо вас, поки не закрiпляться новi нейроннi шляхи для проведення електричних iмпульсiв. З роздiлу 7 ви дiзнаетеся, який вигляд матиме дiйснiсть, що вас оточуе, якщо вiдмовитися нарештi вiд негативного мислення.

Я отримала напрочуд приемний досвiд позитивного мислення в природному парку «Долина мавп» у Францii. Я спостерiгала за поведiнкою мандрилiв. Спiвробiтниця парку пояснила, що самки мандрилiв прагнуть вступити в стосунки iз самцями, що мають найяскравiше забарвлення шкiри. Колiр шкiри самця-мандрила на головi i на сiдницях може варiювати вiд червоно-синього до блакитного та фiолетового. Звичайно, вони не контролюють забарвлення безпосередньо, але в процесi еволюцii склалося так, що колiр стае яскравiшим, коли мандрил домiнуе в групi родичiв. Груба правда про конкуренцiю в тваринному свiтi некомфортна для багатьох людей, якi надають перевагу думкам про те, що в природi панують благородство та рiвноправнiсть. Шкода сумних блякло-сiрих самцiв, що спостерiгають, як iх бiльш яскравi родичi купаються в променях уваги. І сумно уявити, скiльки самок мандрилiв залишатимуться без пари, оскiльки всi вони шукали уваги одного кавалера. Однак у всьому цьому е серйозний позитивний момент. Я запитала спiвробiтницю парку, чи не е мандрили родичами павiанiв, оскiльки помiтила схожiсть. Та вiдповiла, що мандрили менш агресивнi. Конкуруючи за самку, павiани вступають у фiзичний конфлiкт, тодi як у мандрилiв прояв фiзичного насильства – велика рiдкiсть, оскiльки вони конкурують яскравiстю забарвлення. Яка приголомшлива новина! Якщо в повсякденному життi ми постiйно звертаемо увагу, хто як одягнений, i iнодi дуже засмучуемося з цього приводу, розрадою може слугувати те, що конкуренцiя за зовнiшнiм виглядом е ефективним замiщенням фiзичного насильства.

Спiвробiтниця парку пояснила, що в природних умовах забарвлення мандрилiв бувае набагато яскравiшим, нiж у неволi. У дикiй природi цi мавпи живуть у великих зграях, де суперництво е iнтенсивнiшим, нiж у малих групах. Це стимулюе бiльш активний синтез гормонiв, що веде до бiльш виразноi демонстрацii сексуальностi. Самки теж активно беруть участь у конкурентнiй боротьбi: сильнiшi прагнуть отримати кращий генетичний матерiал для потомства, у якого буде бiльше яскравий окрас i яке зможе залишити бiльше копiй батькiвських генiв. Зрозумiло, мандрили не розмiрковували над власною поведiнкою в подiбний спосiб. Вони просто роблять усе необхiдне, щоб стимулювати синтез гормонiв щастя в мозку, який формуеться пiд впливом процесу природного вiдбору.

Ви можете звинувачувати в конкуренцii кору головного мозку, але ваш внутрiшнiй звiр, або внутрiшнiй ссавець (це одне й те саме), пiклуеться про ваше виживання. Якщо вашi очiкування реалiстичнi, ви розумiете: немае нiчого дивного в тому, що в iнших людей такi саме бажання, що й у вас. Якщо ви хочете отримати кiмнату, з вiкна якоi вiдкриваеться мальовничий краевид, не дивно, що iншi теж цього хочуть. Ви можете зневажливо вiдгукуватися про людей, якi прагнуть отримати «гарну кiмнату», i водночас, власне, мрiяти про те саме.

Засудження навколишньоi дiйсностi – марна трата енергii. Мандрил не витрачае сили на осуд «системи», хоча йому доводиться набагато важче, нiж вам. Забарвлення самця мандрила оцiнюють постiйно, i йому потрiбно домагатися соцiального статусу, щоб стимулювати синтез потрiбних гормонiв. У сучасному суспiльствi ви самостiйно вирiшуете, коли i як конкурувати. Ви маете здатнiсть оцiнювати соцiальне суперництво серед ссавцiв крiзь призму суб’ектностi i реалiстичних очiкувань. Ви здатнi самостiйно контролювати свое негативне мислення i вiдчувати себе чудово в такому свiтi, яким вiн е.

У дiйсностi, що нас оточуе, переважае цинiзм. Люди постiйно наполягають на тому, що все погано i стае тiльки гiршим. За iхнiми твердженнями, у нас поганi лiдери, погана культура, проблеми зi здоров’ям, планета повiльно гине, останне сторiччя було найжахливiшим за всю iсторiю людства, вiд нинiшнього тисячолiття теж

анi на що добре чекати не доводиться. Коли я це чую, то завжди нагадую собi, що мозок прагне до негативного мислення, бо очiкуе на те, що це принесе йому приемнi почуття.

Науковi висновки

Лiмбiчна система забезпечуе виживання за рахунок прагнення до ситуацiй, пiд час яких стимулюеться синтез гормонiв щастя, i уникнення ситуацiй, коли стимулюеться синтез гормонiв стресу.

• Гормони щастя (дофамiн, серотонiн, окситоцин й ендорфiн) мотивують людину прагнути до ситуацiй, пiд час яких вiдбуваеться iх синтез. Гормон стресу (кортизол) мотивують людину уникати ситуацiй, що стимулюють його синтез.

• Гормони щастя не дiють цiлодобово. Їх синтез вiдбуваеться в той момент, коли людина отримуе бажане. Потiм iхнiй рiвень падае, i людина змушена робити щось, щоб знову його пiдвищити.

• Нейрони з’еднуються пiд час видiлення речовин усерединi мозку. Це змушуе людину прагнути до того, що в минулому стимулювало в неi пiдвищення рiвня гормонiв щастя, i уникати того, що стимулювало синтез кортизолу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить