Молоко з кров’ю
Люко Дашвар

Яке то щастя – зустрiти свою половинку i покохати! Коли душа сягае неба, коли розумiеш: ось твоя доля…

Першiй красунi на селi Марусi-румунцi до пари став Льошка – розумний, красивий, успiшний, – то й жити б iм, як королям. І яке iй дiло до сусiда, хирлявого рудого Стьопки-нiмця в поламаних окулярах? От тiльки чомусь щоночi йде вiн до бузкового куща бiля Марусиноi хати, i щоночi вона вiдчиняе вiкно…

Люко Дашвар

Молоко з кров’ю

Дипломант конкурсу романiв, кiносценарiiв та п’ес «КОРОНАЦІЯ СЛОВА-2008»

«Коронацiя Слова» створюе для вас нову хвилю украiнськоi лiтератури – яскраву, рiзножанрову, захопливу, – яка е дзеркалом сьогодення i скарбом для майбутнiх поколiнь.

    Юрiй Логуш,
    Голова Правлiння ЗАТ «Крафт Фудз Украiна», iнiцiатор проекту

Всеукраiнський конкурс романiв, кiносценарiiв та п’ес «Коронацiя слова» був заснований за пiдтримки бренду найпопулярнiшого украiнського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новiтньоi украiнськоi культури.

Лiтература, кiно i театр обранi не випадково, адже саме цi жанри е стратегiчними жанрами культури, що формують i визначають зрiлiсть нацii.

Метою конкурсу та його завданням е пошук нових iмен, видання найкращих романiв, стимулювання й пiдтримка сучасного лiтературного процесу, кiно й театру, i як наслiдок – наповнення украiнського ринку повнокровною конкурентоспроможною лiтературою, а кiно й театру – якiсними украiнськими фiльмами й п’есами.

    www.kraftfoods.com.ua

Пролог

Навеснi двi тисячi сьомого в розкiшних лондонських апартаментах бiзнесмена, а вiд того й полiтика, Олексiя Ординського розiгралася патрiотична драма. Дочка бiзнесмена Руслана – красуня, розумниця (IQ зашкалюе!) i взагалi надзвичайно вишукана панянка – зажадала рiдноi землi.

– Льошо, купи iй рiдноi землi! – не змiнюючи виразу обличчя, аби не зiпсувати результатiв пластичноi операцii, спробувала пожартувати дружина Ординського Олена.

– А це iдея! – загорiлася панянка.

– Що ти там забула? – буркнув батько.

– Побудую гольф-клуб або притулок для тварин. – Мрii набували реальних обрисiв.

– Це можна зробити будь-де! В Іспанii чи тут, у Лондонi. Я спитав, що ти забула в Украiнi?

– Любов…

Батьки перезирнулися – дитина, що з неi взяти?! У своi шiстнадцять вони теж хворiли на максималiзм i любов до Батькiвщини. Добре, що капiтали Ординського дозволяють знайти бiльш привабливi альтернативи Русланиним забаганкам.

– Самостiйностi забажалося? – штрикнув пан Ординський едину улюблену дитину. Сховав пряника, згадав про батога. – То спробуй любити Батькiвщину на вiдстанi. Чим не випробування для дорослоi людини? Непросте завдання, скажу тобi. Я сам…

– Тато… Ти мене не чуеш! – У Русланчиних очах з’явилися вогники вiдверто неприязного здивування. – Досить вирiшувати за мене. Я прагну самостiйно добитися всього, чого забажаю!

– А таке iснуе? Існуе щось, чого в тебе нема? – нагадав Ординський про власнi заслуги в солодкому доньчиному життi.

– Шантажуете? Я теж можу! – приголомшила батькiв панянка й на два днi здимiла з дому.

На третiй день полiцiя привела перелякане у смерть подружжя Ординських у захаращений нiчний клуб, i важкi силiконовi вуста панi Олени не втрималися купи, бо панi як побачила дочку в заднiй кiмнатi клубу на пiдлозi серед десятка вiзуальних неформалiв, так у неi щелепа i вiдвалилася.

– Руслано! – пан Ординський гiрко зiтхнув i спробував вiдiрвати дочку вiд пiдлоги.

– Чекай! «Рояль»… треба… проковтнути, – вiдмахувалася Руслана й усе намагалася якнайширше роззявити рота.

– Що це? – питав Олексiй у лiкаря, якого термiново викликали до дочки.

– Галюциногеннi гриби, – сказав той i чемно всмiхнувся. – Не хвилюйтеся. З нею все буде гаразд.

– Господи, як же мене дратують iхнi нескiнченнi «усе буде гаразд»! – заломила бiлi ручки панi Олена, коли лiкар пiшов.

Руслана розплющила очi й уперто сказала:

– Я перепробую всi лондонськi гидоти! І робитиму це до тих пiр, поки ви не дозволите…

– Хай iде! І ти з нею! Наглянеш, – пробурмотiв Олексiй дружинi вночi i наштовхнувся в темрявi на глиняну маску, якою панi Олена завжди вкривала бiле личко перед сном, та iнодi засинала ранiше, нiж треба було змити глину.

– У мене процедури, – вiдрiзала дружина. – А сам?

– Справи…

– Вiдправимо з нею охоронця. Двох! – запропонувала дружина, вiдколупуючи вiд лиця шматки глини.

– Трьох! – вирiшив пан Ординський.

– Чотирьох! – наполягла турботлива мати. Додала: – І купи iй землi. Їй-богу! На сiмнадцятирiччя. Гарний привiд. Ти подумай: дiаманти губляться, авта розбиваються, а земля – що б Руслана не вигадала – залишиться. Із часом ii можна буде продати дорожче. Хай собi пограеться дитина в самостiйнiсть.

Наступного ранку батьки всiлися бiля постелi доньки й урочисто оголосили: на день народження, у серпнi, Руслана матиме змогу вибрати i придбати шмат землi. В Украiнi. Вибирати поiде сама. З охоронцем. Двома… Трьома…

– Чотирма! – н

гадала панi Олена i запитала: – Ти задоволена?

Дiвча пiдскочило на постелi, розцiлувало батькiв.

– Мрii збуваються, треба тiльки не здаватися i не опускати рук! – На повному серйозi. – Я виберу дiлянку близько вiд мiста з романтичним, майже шевченкiвським краевидом, оповите легендами, пiснями… І зроблю там… – розсмiялася. – Ще не вирiшила, але знаю точно: я додам гармонii цьому недосконалому свiту! От побачите!

– А як же Том? – обережно запитала панi Олена.

– А нащо Інтернет? – вiдповiла Руслана, згадуючи, як довго вмовляла аристократа Тома вiдвести ii в найогиднiшу клоаку, аби насолити батькам.

На початку серпня панянка з наiвними дитячими спогадами десятирiчноi давнини i чотирма охоронцями прибула в Украiну i вiч-на-вiч стикнулася iз мрiею. День – покидати речi в батькiвськiй квартирi в центрi мiста, другий – подякувати татовому партнеровi за «аудi» з водiем, а на третiй – за справи!

За тиждень Руслана в компанii охоронцiв i жвавого агента з нерухомостi обдивилася всi околицi мiста. Їй неодмiнно потрiбна була земельна дiлянка у межах п’яти, максимум десяти кiлометрiв вiд мiста, бо занурюватися у степ кiлометрiв на сто навiть заради мрii дiвчина не збиралася.

– Ну… Вже й не знаю, що вам запропонувати… – дивувався агент з нерухомостi примхам юноi панянки. – Хiба що Рокитне… Наше агентство свого часу викупило там один дуже цiкавий об’ект.

«Аудi» дiсталося до Рокитного опiвднi. Руслана вийшла з авта, глянула навкруги i засумувала: вiд асфальтiвки у степ тягнулися суцiльнi новобудови, масштабами i дурною архiтектурою схожi на декорацii до фiльму в стилi хорор, а серед них, як старi баби серед пафосних молодух, тулилися кiлька старих сiльських хат.

– Що це? – вразилась.

– Було село. Та скоро перетвориться на котеджне мiстечко. Дуже… Дуже перспективне мiсце! Ви ж тiльки подумайте: зробите гольф-клуб – клiенти поряд! Захочете з тваринками цяцькатись – вони вам своiх Шарикiв пiдкинуть. – Агент показав у бiк новобудов. – І взагалi… У народi кажуть: не купуй хату, а купуй сусiдiв. Ви розумiете? Тут дуже… дуже пристойнi сусiди.

– І що тут продаеться? – застрягла у мiнорi Руслана, i агент повiв ii вулицею до двох старих хат, одна майже навпроти одноi.

Спочатку панянка походила подвiр’ям великоi, перебудованоi хати зi старою вишнею пiд вiкном i сухим бузковим кущем за огорожею.

– Тут землi – шiстдесят соток, город виходить у степ, – накручував агент. – А степ… Тобто поле… Можна орендувати. Хоч гектар… Хоч десять…

Руслана скептично закопилила губки.

– Менi хотiлося, щоб це було романтичне мiсце… Розумiете? Оповите легендами.

– Є легенда! Є! – пожвавiшав агент. – Запитайте будь-кого з мiсцевих. За селом два ставки. Тобто… Були ставки. Рокiв сто тому прекрасний юнак полюбив прекрасну дiвчину, але батьки… Жорстокi батьки були проти, i тодi юнак заплив на середину ставка i втопився.

– А вона, звичайно, втопилася у другому ставку? – ще бiльш скептично припустила Руслана.

– Звичайно! – вiдповiв агент серйозно. – І пiсля цього ставки поросли очеретом, перетворилися на болота. Кажуть, це закоханi не хотiли, щоб шукали iхнi тiла…

– Їх не знайшли?

Агент вiдчув слабину.

– Нi! І з того часу… З болота… – вигадував поспiхом, – чуються прекраснi спiви…

– Спiви? Повна дурня! – Панянка враз втратила iнтерес до фольклору.

Агент зiтхнув – перебiр!

– А друга хата? – уже командувала Руслана. – Хочу подивитися другу хату.

Вийшла з двору, стала на вулицi пiд бузковим кущем, мовляв, покажiть, куди йти. Агент знiяковiв, показав на другу хату з великою старою лавкою перед огорожею.

– Щодо легенд… Ту другу хату дивитися не раджу. Там сталося криваве, страшне, звiряче вбивство. Кiлька рокiв тому. І з того часу хазяйка як не стараеться, а хату продати не може… Забобоннi люди кажуть: у нiй живе якийсь дух, пов’язаний iз… Не згадаю точно, але з якоюсь краiною – чи то Францiею, чи то Бельгiею…

– Господи! Що за маячня! – обiрвала його Руслана i вже ступила крок на розпечений асфальт, та раптом у кiнцi вулицi виник потужний мотоцикл, промчав повз компанiю, обдав усiх гарячою курявою i зупинився бiля хати, якою агент щойно лякав Руслану. З новенькоi «хонди» зiскочив хлопчина в шоломi й пiшов у двiр.

– А це що за… – Руслана обтрушувала пилюку з новенькоi сукнi вiд Стели Макартнi й обурено дивилася на власника «хонди». – Нахаба!

– Не зважайте! Не зважайте! – захвилювався агент. – Хлопець – не з мiсцевих. Випадковий гiсть. Взагалi люди тут дуже гостиннi.

Руслана обернулася до хати з бузковим кущем.

– Не можу пояснити… Але це мiсце нагадуе менi про щось кровне… Мабуть… Мабуть… Я зупинюся на цьому домi!

Агент просяяв:

– Вибiр серця! Прекрасно! Прекрасно! Серце завжди вiдчувае невидимi iнформацiйнi потоки Всесвiту, якi впливають на наше життя.

– Ще скажiть, що курка, яка греблася в цьому дворi рокiв шiстдесят тому, теж вплинула на мое життя! – вiдрубала Руслана.

Роздiл 1

Румунка i нiмець. Ясний ранок

Усьому виною – ряба курка. Крутилася б бiля

пiвня, не лiзла б у кущi, – i, може, усе склалося б iнакше. А так… Ще покiйна баба Парася була нелогiчно прихильною до рябих – усi помирали своею смертю, замiсть iз перерiзаною горлянкою у каструлi варитися. Що вона про них такого особливого знала?

Того лiтнього ранку сонце нiби заблукало – усе не йшло, i полохливi кури у дворi удови Орисi дарма метушилися, намагаючись навмання вiдшукати щось iстiвне у травi бiля хати. Хазяйка випустила iх ще у сiрий свiтанковий туман, тепер поралася у хатi й нiяк не йшла надвiр.

Ряба курка – руда iз чорним та бiлим – кинула дурне дiло, почимчикувала у смородину й аж шию скрутила – ти ба: у травi пiд кущем червонiе велика гладка, мов полiрована, кулька. Не iнакше, вишня-черешня. Курка без зволiкань дзьобнула знахiдку – й аж квок вiд болю: червона принада виявилася твердою, мов каменюка. Курка не здалася. Крутнула головою, наче сто курей з усiх бокiв уже поспiшали вiдбити в рябоi червоний скарб, i знову дзьобнула – мое!

Тим часом удова Орися з мискою в руках вийшла на ганок, усмiхнулася ранковому сонцю – тихо… П’ятий рiк тихо, нема вiйни, а вона оце кожного ранку виходить на ганок i прислухаеться, наче раптом свiт потьмянiе вiд димних згарищ i битиме чорним в очi, вуха позакладае вiд грому близького бою i вона силкуватиметься почути щось важливе i рятiвне, та так i не почуе, згине, а iй же нiяк не можна – мала Маруська у лiжку солодко сопе, на кого ii… Тихо… Пожити б… Восени – двадцять шiсть, коса – як батiг, руки сильнi, очi не згасли, серце щастя просить. Тихо… Наче тихо…

І пiшла до годiвницi.

– Цiпу-цiпу, цiпу…

Кури заспiшили за жiнкою, тiльки ряба вперто довбала дзьобом червону кульку пiд смородиною.

– Ану всi докупи менi!

Курей перерахувала, озирнулася – що там ряба пiд кущем знайшла? Вiдiгнала. Пiд смородиною присiла.

– Це ж треба… – всмiхнулася, червону кульку з трави дiстала, вiд роси обтерла, на розкриту долоню поклала. – А я й не сподiвалася…

Укинула кульку в кишеню. І пiшла до хати.

У вiдчинене вiкно заглядало цiкаве сонце, наче питало Орисю – i як ти тут живеш? А вона б будь-кому перш за все на диван iз шафою показала.

Диван шкiряний, спинка з дерев’яною рiзьбленою поличкою й дзеркалом. Навiть нiмцi з румунами, якi у вiйну в Орисинiй хатi таборилися, i тi язиками цокали – мовляв, який же вишуканий диван завiвся у звичайнiй сiльськiй хатi. Поряд iз диваном – шафа одежна. Теж iз дзеркалом на увесь зрiст. Орисi б два вiки працювати без упину, та все одно на такi розкошi не заробити. Усе – бабусине, царство iй небесне.

Ще е стiл. Сама з дощок збила. Двi табуретки й лiжко з панцирною сiткою.

Орися ввiйшла до кiмнати, дiстала з шафи коробку з-пiд цукерок, присiла бiля столу, поклала ii перед собою, чомусь усмiхнулася й обережно зняла з коробки кришку.

– Оце б менi щастя, якби не горе… – Язика прикусила i на лiжко – зирк: чи не розбудила донечку часом.

На лiжку сидiла мала Маруся, терла кулачком чорнi оченята, дивилася на матiр.

– А чого це ти, Марусю, очi треш? – Орися iй. – Щось наснилося, доню? А, ходи до мами… Поцiлую – i все минеться…

Маруся мовчки сповзла з лiжка, ступила два кроки до столу, на вiдкриту коробку глянула й заклякла – оце диво дивне, краса невидана, мрiя чудесна…

– Чого це ти? – Орися iй знову. – Та ходи вже…

Мала Маруся нiби й не чуе. Заворожено – на коробку вiдкриту, а там – розсипанi червонi кораловi намистинки. Звiдки такий скарб? Як мама на буряки – так Маруся все чисто в хатi перебере, i жодного разу коробки вiд цукерок не знаходила.

До столу дiйшла, поруч iз мамою на табуретку всiлася, а очей вiд намистинок вiдвести не може. Одним пальчиком до намистинки дотягнулася, торкнулася i врештi всмiхнулася, на маму зиркнула – мовляв, не зникли, справжнi-спражнiсiнькi!

– Бабусине намисто, – мама iй. Та викладае намистинки з коробки на стiл, нитку довгу з котушки вiдмотуе. – Одного разу нитка розiрвалася, вони й розкотилися, погубилися. Наче щастя вiдiбрали.

Долонею грубою намистинки накрила. Маруся й собi – долоньку на намистинки поклала, прислухаеться. А мама далi веде:

– Е, нi, думаю… Треба щастя назад докупи збирати. Майже всi намистинки знайшла, а однiеi – нiяк… А нинi…

Усмiхнулася. З кишенi знайдену намистинку дiстала.

– Рябiй курцi дякувати. Оце хотiла ii сьогоднi зарубати, а тепер – хай живе.

І – намистинки на нитку: клац-клац-клац. Маруся пiдборiддям у стiл уперлася, з намиста очей не зводить. Мама роботу закiнчила, нитку зав’язала.

– Буде намисто. Бабуся казали – у кого коралi бiля серця, того вночi зiрка зiгрiе. Може, й менi тепер…

Тiльки намисто до шиi пiднесла, а тут кури надворi як заметушаться. Орися намисто на столi лишила й до вiкна:

– Куди?! Ану кш! Пiшли! Пiшли…

Вiд вiкна та до дверей.

– От клятi кури!

Вискочила – грюк! Бiлий свiт загасила. Оце тiльки й лишилися в ньому – бiдна кiмнатка з вишуканим шкiряним диваном i дзеркальною шафою, мала Маруся бiля столу, а на столi – диво з див, червоне, гладке, мов вовною довго полiроване, коралове

намисто.

Маруся закусила губку, озирнулася й обережно простягла до намиста руку. Торкнулася. Нi… Не зникло. До себе потягла. А важке ж! Обережно вiд столу вiдiрвала, на шию повiсила й до шафи.

Стала перед дзеркалом… Очi витрiщила, аж сльози бризнули: мамо рiдна, чого ж ти таке щастя вiд Марусi ховала, чого ввечерi, коли спати вкладала, не розкрила коробки, не показала хоч би одну червону намистинку, не повiдала, як колись клята нитка не втримала важких кульок i розiрвалася, тодi б Маруся часу не гаяла i кожного дня не тiльки хату i двiр обшукала б, а й усе село, певно, всi свiти…

Маруся втерла сльозу i приклала долоньку до намистинок на грудях. Плечиком повела – ох i гарно! Вiк би не знiмала! Аж з двору кричить хтось:

– Орисю! Орисю! Бери вже свою румунку малу й гайда до клубу…

Маруся надулася. Чого це ii румункою обзивають?

Історiя Марусиного прiзвиська почалася задовго до ii народження. У Рокитному ще пам’ятають, як перед вiйною в хатi баби Параски з’явилося чорнооке дiвча рочкiв шiстнадцяти.

– Онука, – коротко пояснила стара Параска з двору, коли баби якось iшли вулицею, зупинилися бiля ii хвiртки та все роздивлялися, як нетутешне, худе, аж свiтиться, дiвчисько незграбно пораеться бiля курей.

– І звiдки така? – не стрималася котрась iз жiнок.

Параска мотнула головою в бiк мiста. Баби й собi шиi скрутили. З мiста? Та, може бути… Вiд Рокитного до мiста – усього десять кiлометрiв. За чотири години пiшки дiйти неважко, та щось Парасина донька не дуже до матерi бiгала, бо ж як рочкiв двадцять тому подалася до мiста, так досi вiд неi звiсток – як вiд кози сала. А оце, виходить, онуку до баби направила. А сама, виходить, не дуже до матерi поспiшае… Городська, виходить…

– І як зветься? – не вiдступали.

– Орися… – вiдрiзала Параска. Та на бабiв вовком – йдiть уже!

Рокитнянськi баби собi всмiхнулися – чекай, Парасю, припече, сама все розкажеш. Та Параска пiдвела – померла, сердешна, перед самою вiйною, i Орися лишилася за хазяйку на захаращеному подвiр’i ii староi, але мiцноi хати. Призвичаiлася на городi поратися, у сiльрадi папiрцi виправила – рокитнянська тепер, та тiльки до розмов не цiкава, знай мовчить, як той бундюк, а рокитнянськi ж – вони iншi, у них завжди зайве слiвце на язицi. «Є, нi, – думають. – Чужа дiвка! Як була нетутешня, такою i лишиться…»

Вiйна на своiх i чужих по-своему подiлила. Усiх рокитнянцiв вирiвняла, усiм роти позатикала. Хто вiд бiди занiмiв, кого сира земля прийняла. Чоловiки на фронтах. Баби з малими та калiки зi старими по кутках виють. А вiдчайдухи у степу за балками у партизанський загiн збилися. Орися як почула, так i гайнула в степ. Два днi по тому в Рокитне увiйшли нiмцi, i рокитнянцi вiд чорного жаху найперше показали на ii подвiр’я – мовляв, господиня десь швендяе, а хата порожня, то ж нiмцям краще на вiльному подвiр’i лаштуватися, а не живих людей тiснити… Горе, горе… Де тi живi нинi? Де?… Рокитнянцi з нiмою ненавистю спостерiгали, як по iхнiх хатах нишпорять вороги – наскрiзь, насправдi й навiки чужi вояки, рiжуть iхнiх курей та свиней, вкладаються на iхнiх постелях… Вони мовчки чекали, поки ворог захропить, i клали Боговi поклони, просячи для нiмця таких пекельних мук, яких ще не знав нiхто iз живих. І мертвих…

У сорок третьому до нiмцiв у Рокитному приедналися балакучi, завжди голоднi й назавжди обмороженi румуни. У сорок третьому на свiй двiр повернулася й Орися. На пальцях пояснила шiстьом придунайським воякам, що оселилися в ii хатi, що вона тут жила ранiше, а тепер оце буде iм прислужувати. Якщо треба. По Рокитному поповзло…

– Ой-йой! Добре, що Параска померла i не бачить, як онука скурвилася… – однi.

– А рознесло ж ii, паскуду, на румунському харчi! – iншi.

– А може, то партизани Орисю до румунiв направили, – третi.

– Хтозна! – четвертi.

Орися – як нiма. З неi правди i на краплю не вицiдиш.

Та за кiлька мiсяцiв правда стала помiтною i без слiв: Орися ледь совала ногами по подвiр’ю, руками притримувала округлий живiт, у якому ховалося вiд злого ока нове життя. Вагiтна?

– Овва! Люди гинуть тисячами, а вона принесе у подолi, – жахалися рокитнянцi.

– Вiд румуна! – постановили, i нiхто не пiшов до Орисi, коли вона волала вiд болю й сама-самiсiнька народжувала в холодному сараi за хатою. Та й не добiгли б, навiть якби й хотiли – надто вже моторошнi подii вiдбувалися в Рокитному того дня, коли Орисi припало народжувати.

Малiй Орисинiй донечцi Марусi виповнився тиждень, коли нашi вiйська вибили з Рокитного румунiв з нiмцями. У село повернулися партизани, а серед них i мовчазний, нiкому до того не знайомий казах Айдар. Орися разом з усiма вийшла героiв зустрiчати – немовля в благеньку ковдру загорнула, до грудей притисла… А на шиi – червоне коралове намисто гойдаеться.

– А, вирядилася, хвойда! Сорому ж – катма й шукати! – рокитнянськi баби аж задихнулися од лютi. – Сука! Пiдстилка румунська!

А казах Орисю обiйняв, ковдру вiдкинув, на немовля глянув – засяяв.

– Донька…

– Що? Що вiн сказав? Ви чули

 – загомонiли рокитнянцi. І очi ховають – оце так халепа!

Невже партизан вiрить, що то його дитина? Прискiпливi без зволiкань взялися вираховувати, та фельдшер Матвiй Старостенко, що в партизанiв за командира був, усе чисто роз’яснив:

– Оце бомагу вiдправив… На самий верх! Щоб Орисi ордена вручили. Як героiчнiй партизанськiй зв’язковiй.

Рокитнянцi замовкли, але не повiрили. Уже й вiйна позаду, уже й казах Айдар молодим помер вiд ран, уже й Орисинiй Марусi шiсть рочкiв, а вони так чи сяк повертаються до нез’ясованого питання.

– Кажу, вiд румуна принесла! – б’е себе в груди Ганя Ординська, нiби свiчку тримала.

– Так… На казашку не схожа, – погоджуються баби.

– І що ти крутишся, як та румунка бiсова! – не втримався фельдшер Старостенко, коли якось Орися принесла до нього малу Марусю з набряклими гландами i фельдшер нiяк не мiг змусити дiвча роззявити рота, щоб тицьнути на облiпленi мигдалини бавовняною ганчiркою, змоченою в гасi.

Отак i приклеiлося – румунка. З м’ясом не вiдiрвати.

Маруся стягнула з шиi важке намисто, обережно поклала на стiл та – до вiкна. Невже мама без неi до клубу пiде? А потiм – до татовоi могили на кладовище? Як же – без Марусi? Вона й героiчну пiсню «Гренада» вивчила спецiально до Дня перемоги й оце б дядькiв-фронтовикiв послухала про страхи та фрицiв.

На вулицi бiля квiтучого бузкового куща на Орисю з Марусею чекали двi молодi жiнки. Обом – не бiльше тридцяти за паспортом, а на вигляд – усi сорок. Вiйна клята. Шкiру – зморшками, руки – мозолями, тiльки очi свiтяться та серце тривожиться. А задля кого? Нема в Рокитному чоловiкiв нежонатих. Хiба що калiка Григорiй Барбуляк. Вони й на нього заглядали, та Грицько на жiнок тiльки – тьху! Е-е-е-ех, судилося дiвкам порожнiми померти, тож, хоч i подумки, заздрили Орисi, аж дух забивало, – усе встигла: i покохатися, i Марусю народити, а вiд кого – румуна чи партизана – дiвкам тепер все одно.

Перша на огорожу глянула, всмiхнулася:

– Ох i дiрка в парканi! Мабуть, коханець до Орисi бiгае…

– Звiдки йому в Рокитному взятися? – друга. Та надвiр. – Орисю! Скiльки вже на тебе чекати?

З дому – Орися. Сердита. Блискавки ледь утримуе. Малу Марусю за руку чимдуж тягне, а та впираеться, наче ii до фельдшера на розправу.

– Ану кинь менi оцi коники! – Орися. І спересердя Марусю по спинi – лясь!

Маруся надулася, за одвiрок вчепилася. Не вiдiрвати. Губи стисла, з очей сльози котяться. Орися доньчину руку вiдпустила, стала над нею.

– Ну що менi з тобою робити, теля вперте?

Мала мокрi очi на маму пiдвела, клiпае, а одвiрок не вiдпускае.

Орися зiтхнула, рукою махнула.

– Ну добре…

Ой-йой! І свiт розквiт! Мала як пiдскочила, як гайнула до хати… Жiнки з вулицi:

– А куди це твоя Маруська вшилася?

Орися знову рукою махнула, мовляв, хай iй грець, хвiртку вiдчинила, до хати обернулася й аж розсмiялася.

– От обiзяна мала!

Стоiть Маруся на порозi. Сяе, як той мiдяк. А з шиi аж до пупа важке коралове намисто звисае.

– Ну, то йдемо вже, – Орися iй.

Маруся мамi кивае, а сама й ступити боiться. Врештi руками в намисто вчепилася, дивиться на нього й до хвiртки обережно – крок, ще один, ще…

– Пiд ноги дивися, а не на намисто! – Орися iй. – Впадеш, носа розiб’еш, юшкою вмиешся – i не буде тобi свята.

Маруся очi вiд намиста вiдвела, та рук не вiдняла. Так i йшла до Орисi, притримуючи важке намисто. А воно собi Марусю по животi – хльось, хльось, хльось!

Дев’ятого травня герой вiйни Матвiй Іванович Старостенко геть забував, що вiн тепер велика шишка i головуе у мiсцевому колгоспi. Мiцно обiймав кожного рокитнянця бiля клубу, наче власноруч перевiряв кiлькiсть односельчан, котрих не проковтнула вiйна, i коли клуб заповнювався схвильованими людьми, дерся на сцену i, чорнiючи вiд спогадiв, шепотiв у несподiвану тишу:

– Вiчна слава героям, що поклали голови у боях проти клятого фрица! Їх спочатку пом’янiмо! Ми ще наспiваемося, а вони…

Вiчна слава! Орися з подругами й малою Марусею йшла вулицею до клубу i згадувала, як вперше зустрiла казаха Айдара, як той попiк руки кропивою, коли тягнувся зiрвати для Орисi чудернацьку квiтку, якоi Орися вiдтодi бiльше нiколи у лiсосмугах не бачила, як удвох лежали на копi сiна, дивилися у нiчне небо, а з неба iм сяяла одна зiрка.

Маруся тяглася за мамою, притримувала важке намисто i все оченятами по вулицi – стрiль, стрiль! Дивно… Чого це люди до клубу пнуться i нiхто на Марусю не дивиться? Чого це нiхто руками не сплесне, не зупиниться вiд подиву, не вигукне: «Та ви тiльки гляньте на румунку Орисину! Та це ж така краса, що й очей не вiдведеш!»

Раптом зупинилася мама. Руками сплеснула:

– Отакоi! А хустку я в хатi забула!

Жiнки iй:

– Стиць, Орисю! Ми й так через твою малу запiзнюемося!

Маруся бiля мами стоiть i все головою крутить, аж бачить – на лавцi бiля своеi хати сидить Стьопка-нiмець. Окулярики поправляе i на Марусю дивиться.

Маруся крутнулася. До мами:

– Я збiгаю… По хустку…

Орися всмiхнулася, долонею – по чорних косах Марусиних

– Бiжи, доню… У шафцi на нижнiй полицi. Знайдеш?

Маруся – а то! І пiшла вулицею. На Стьопку – зирк: ага, крутиться на лавцi, як вуж на сковорiдцi, на Марусю щулиться, аж почервонiв… Пiдборiддя скинула вгору – плечики розправилися. І намисто по животi – хльось! Наче пiдштовхуе до Стьопки – ближче, ближче.

Маруся пройшла повз лавку, обернулася – сидить Стьопка на лавцi, як прив’язаний, не йде слiдом.

Надулася. Пiшла вулицею далi.

– От дурний нiмець! – образилася.

Рудого Стьопку Барбуляка на селi прозвали нiмцем через його батька – калiку Григорiя. А дiло було так.

Перед вiйною вже немолодий, скалiчений ще в Громадянську махновською шаблюкою Гриць врештi знайшов дурну дiвку Ксанку, яка, хоч i проревла пiвночi перед весiллям, але вийти за калiку не вiдмовилася, бо все одно iншi хлопцi на неi не задивлялися, а в дiвках роки гортати ще гiрше, нiж з нелюбом жити. Побралися, аж – вiйна. От коли Ксанка Боговi подякувала – усi чоловiки до ружжа стали, а малограмотного iнвалiда Гриця навiть у писарчуки не взяли. При нiй лишився, i хоч вiд голоду зовсiм охляв, усе сидiв у хатi та стогнав, проте в сорок третьому одного разу так ловко впорався зi своею головною чоловiчою мiсiею, що нiмцi з румунами й тi дивувалися: i що за люди тi украiнцi – по ямах та кутках туляться, iсти нема чого, а вже друга баба на селi вагiтна, чорти б iх побрали. Не бажають вимирати, плодяться безсоромно, наче i не висить на ними фашист, як кара Божа.

Першою з тих двох вагiтних була Орися, другою – Грицева Ксанка.

Ксанка за тиждень до Орисi народила недоношеного руденького хлопчика i навiть встигла iм’я йому дати – Степан. Ожила. В очах – щастя. Синочка з рук не випускае, Гриця утришия – харчi шукати. Ще недавно померти була ладна, бо пiд нiмцями все одно не життя, а нинi – лiтае. Од тих мрiй одного дня й не вгледiла, як молодий нiмецький солдат Кнут, що офiцеровi прислужував, поруч iз малим опинився. Нахилився над колискою саморобною, яку Гриць навiсив на грушу бiля льоху за хатою…

Ксанцi – мову вiдiбрало. Заклякла, серце калатае, рука до сокири тягнеться.

Не встигла. Кнут вiд колиски вiдiйшов, усмiхаеться, наче випало йому щастя неземне. До Ксанки пiдсiв, з кишенi маленьке фото дiстав, показуе – дивись!

Ксанка на фото зиркнула. Господи Всемогутнiй! Наче хто ii малого Степанчика вiдгодував нормальним харчем i перед фотокамерою вмостив.

– Хто це? – наважилася.

А Кнут смiеться i плаче.

– Мiй Ганс, – каже. – Син.

Головою захитав гiрко, мовляв, як ти там без мене, мое дитятко. Ксанка i собi ледь не розревлася.

– Нiчого, нiчого, – трясеться i Кнута по спинi гладить. – Скоро вам звiдси п’ятами накивати… Скоро…

Кнут до тями прийшов, фото малого Ганса поцiлував, у кишеню сховав i – геть.

Ксанка – до Бога:

– Хай нiмець мого синочка не чiпае!

Не знала, про що просить.

Тiеi ночi нiмецький офiцер, що квартирував на Грицевому i Ксанчиному подвiр’i, прокинувся вiд гiркого голодного дитячого плачу. Гукнув Кнута, велiв перестрiляти всiх, хто тiльки спробуе рота роззявити.

Кнут знайшов Ксанку i Гриця бiля льоху за хатою, приклав палець до вуст, мовляв, мовчiть i дитинку заспокойте, дiстав з кишенi заяложену цукерку, поклав Грицю в долоню i показав на Ксанку зi Степанчиком на руках.

– Мутер… iсти… Ганс виросте сильним…

Вранцi роздратований нiмецький офiцер зайшов за хату, тицьнув у Ксанку зi Степанчиком, i нiмецькi солдати потягли жiнку з немовлям до скирти соломи, що стояла перед хатою. Тим часом за селом Гриць намагався знайти колгоспну схованку з буряками, яку ще на початку вiйни розпорядився закласти передбачливий голова, i Гриць тодi з усiма рокитнянцями копав глибоку яму, вкидав до неi буряки, завалював соломою, а зверху – шаром землi. Скiльки життiв урятували тi мерзлi буряки…

Нiмцi Ксанку до скирти тягли. Ксанчинi ноги не слухалися, пiдгиналися, як ватянi, вiддавали всю свою силу рукам, бо рукам тепер потрiбна була вся Ксанчина сила – притиснути до грудей Степанчика, заспокоiти, та й не впустити ж, не дай Боже!

До скирти не дiйшла. Впала посеред двору на колiна, але дитини не випустила. Степанчик заплакав. Нiмецький офiцер наказав щось солдатам, тi заметушилися – один схопив згорток iз немовлям, смикнув на себе, i Ксанка вiдпустила тiльки тому, що боялася зашкодити сину. Нiмець побiг до скирти, вирив у нiй нору, вкинув туди Степанчика, закидав нору соломою…

Ксанка задихнулася i впала на землю. У скиртi захлиналося дитя. Офiцер пiдiйшов до Ксанки, штовхонув чоботом у бiк – встати!

Встала.

Хитаеться – вiд жаху п’яна, iсть нiмця божевiльними очима, благае несамовитим глухим шепотом:

– Пане офiцере… Вiддайте синочка… Вiддайте… Синочка вiддайте… Вiддайте.

Офiцер криво всмiхнувся i клацнув пальцями. Поруч iз Ксанкою вирiс нiмецький солдат. Тицьнув iй у руки вила.

– Що? Що? – Ксанчинi очi стали звiрячими.

Офiцер театрально випростував руку. Солдат вклав у неi гранату.

– Айн! Цвай… – офiцер посмiхнувся. Вирвав чеку i вкинув гранату в скирту.

– Пан офiцер н

казуе – шукай у скиртi свiй маленький кiндер, – пробелькотiв переляканий перекладач. І – задки, задки вiд скирти.

Ксанка моторошно закричала, вiдкинула вила i рвонулася до скирти. Розгрiбае солому i волае. Вiд своiх хат скорботнi рокитнянцi на неi дивляться, плачуть, а ближче пiдiйти бояться.

Офiцер щось роздратовано вигукнув. Солдати пiдхопили Ксанку, вiдтягли вiд скирти.

– Жiнко… жiнко… – перекладач геть утратив розум от жаху. Трясеться, пiт чоло заливае. – Жiнко… Пан офiцер наказуе… Вилами шукай. Вилами… Не можна руками. Застрелить…

А солдати вже Ксанцi знову до рук вила – тиць. І ногою по спинi – до скирти. А зi скирти ледь чути, як немовля пищить.

Ксанка обережно вила в солому встромила, руки трясуться…

– Потерпи, дитинко рiдна… зараз мама тебе…

Вiдкинула. Очi скаженi. Знову – вила в скирту. І прислухаеться – чи чути ще Степанчика?

– Як гранату вилами зачепить – усiх на шматки розiрве, – перекладача аж скрутило.

– Все одно зараз вибухне, – полiцай йому.

Де той Кнут узявся? Як до скирти добiг? Ксанка ще вiдкидала солому, у скиртi ще плакало немовля, а перекладач на пару з полiцаем ще вiдраховували секунди до вибуху, коли Кнут пiрнув у скирту, за мить з’явився зi Степанчиком i з такою силою жбурнув згорток iз дитиною геть, що той упав метрiв за вiсiм вiд скирти.

– От сука! – образився полiцай.

Тiеi ж митi вибух рознiс на шматки i Кнута, i Ксанку…

Гриць iз двома перемерзлими буряками повернувся в Рокитне пiд вечiр. Заплаканi баби ще бiля села заступили йому дорогу. Голосили моторошно, тихо – про страшну загибель Ксанки i Кнута. Ховатися велiли, бо нiмецького офiцера так образив вчинок Кнута, що вiн наказав вбити Григорiя i стрiляти в кожного, хто насмiлиться пiдiйти до Степанчика.

– А де дитина? – Гриць питав, та голосу свого не чув.

– Нiмець його аж до огорожi закинув, – заплакали баби. – Там i лежить, бiдолаха. Бояться люди до нього пiдходити. Нiмцi сказали – хто пiдiйде, застрелять…

До темноi ночi Гриць ховався в сусiднiй хатi й дивився на двiйко нiмецьких вартових, якi стояли бiля огорожi. А пiд огорожею розривався вiд плачу, аж хрипiв, малий Степанчик.

– Невже Ксанка задарма згинула… – штрикнуло у серцi. Помовчав i додав: – І нiмець…

Пiд ранок Степанчик затих.

– Мабуть, помер… – гiрко зiтхнула сусiдська баба, у якоi ховався Гриць.

Калiка впав на колiна i поплазував до огорожi. Вартовi поснули, наче Бог iм очi позатуляв. Гриць знайшов мовчазний згорточок, притис його до грудей, чимдуж геть. За сусiдською хатою пiдвiвся, згорток розгорнув.

– Невже Ксанка задарма згинула… І нiмець…

Степанчик вижив. Коли Рокитне вже звiльнили i рокитнянцi вперше пiсля страшних рокiв окупацii зiбралися на площi бiля клубу, плакали i смiялися, пили гiрку, поминали загиблих i померлих, Гриць пiдвiвся зi склянкою горiлки i раптом сказав:

– І за нiмця того… Який мого Стьопку врятував…

Рокитнянцi калiку вислухали, але пити з ним не стали. Зиркали на рудого малюка…

– Чисто нiмець! – сказав хтось, наче тавро наклав.

Так малий Стьопка став для рокитнянцiв нiмцем. А калiка Григорiй, як напивався, усе розказував синовi про нiмця, який поклав йому в долоню цукерку i наказав виростити сина сильним.

У шiсть рочкiв Стьопка мав мало сили i росту, скуйовджене руде волосся й окулярики зi зламаною, перев’язаною мотузкою дужкою на симпатичному кирпатому носi. Іншi хлоп’ята ганяють селом, аж курява стовпом, а Стьопка всядеться на лавцi й усе пiд ноги дивиться. І що воно йому там?

Мала Маруся розсердилася не на жарт, аж намисто спересердя сiпнула, та перелякалася, що нитка обiрветься, вiдпустила. «Стьопка-Стьопка! Куряча жопка!» Так дивився, аж окулярики спiтнiли, а не докумекае, дурне, що треба за Марусею йти, бо ж вона для того до хати й намiрилася, щоби перед Стьопкою похвалитися, яка вона красива та гарна.

Уже до хвiртки дiйшла, ще раз озирнулася: непевно, як мале теля, Стьопка йшов услiд за Марусею. Дiвча повеселiшало. Вiд хвiртки вiдступило i всiлося в траву пiд молодий бузковий кущ. От нiбито зовсiм не бачить хлопця. От нiбито таке в неi дiло – сидiти пiд кущем i тут собi для забави малу хатку лаштувати.

Стьопка пiдiйшов до бузкового куща, озирнувся й обережно опустився на колiна навпроти Марусi. Дiвча насупилося, стрiльнуло оченятами, мовляв, а далi що?

Мовчить Стьопка. Мовчить. З намиста коралового очей не зводить.

– Стьопка! Ти чого за мною пiшов? – наче вперше нiмця побачила.

– Чуеш… Марусько… – І оченята пiд окуляриками – клiп-клiп…

– Чого? – вона йому гонористо.

– Дай… лиш торкнутися…

Оце дiло! Маруся манiрно оченята пiдвела, закопилила губки бантиком.

– Ой! Як же ви всi менi набридли…

Сувора. На Стьопку глянула:

– Нi! Спочатку… скажи…

– Що?! – розгубився Стьопка.

Маруся аж почервонiла вiд тоi Стьопчиноi пришепкуватостi. Ну як же цього можна не розумiти? Зовсiм дурний?!

– Зовсiм дурний! – хльоснула по Стьопчиному колiну. – Кажи… «Марусю! Ти сама красива…»

Стьопка потер колiно, розгублено подивився на Ма

усю. Та ще раз – як хльосне!

– Ану кажи, бо зараз до хати побiжу!

– Марусько… – наважився. – Ти сама красива…

Аж розцвiла. Отак собi гарно зiтхнула, наче вiдпустила когось iз прив’язi, рученятами намисто поправила, очi заплющила i пiдставила щiчку.

– Добре… Торкнися… Та тiльки один раз!

Стьопка почервонiв, як буряк, очi витрiщив i обережно простягнув руку до червоного намиста. Торкнувся гладкоi намистинки, дихати забув – красива!

Маруся оченята розплющила. Од образи ледь сльозами не захлинулася. Стьопку по руцi ляснула, пiдскочила – i до хвiртки.

– Ти… Не чiпай мого!

До хати бiжить, а намисто по животi – хльось, хльось! Зупинилася, грудку землi пiдiбрала, у бузковий кущ жбурнула.

– Нiмець Стьопка! Куряча жопка! Слiпе щуреня! З’iв зелену жабу, а дума – пирога!

І – нема. Стьопка з-пiд куща пiдвiвся, зiтхнув, похнюпився i безпорадно засовав худим черевиком по землi. Колупав, колупав – аж ямка пiд бузком з’явилася.

Аж нiч. Цвiркуни перегукуються, мiсяць сяе так ясно, що вишня на Марусиному дворi й та здалася – вiдкинула важку тiнь i листям зашелестiла, наче перевiряючи, чи буде рухатися та тiнь.

Пiд бузковим кущем i собi щось – шерх, шерх. Молодий пес на Марусиному подвiр’i перевернувся у будцi, та не насторожився.

З-пiд бузку вилiз Стьопка, поправив окулярики i навшпиньки до дiрки в парканi. Так-сяк пролiз, зiщулився посеред двору – страшно! То на вiкно вiдчинене гляне, то на будку. Злий пес у Марусi. А як хватоне? Ох i страшно! Було повернув назад, та знову завмер. Кулачок стис – i чимдуж до вiкна. По колючках босими п’ятами. Добiг! У кишеню полiз, заяложену цукерку дiстав, на пiдвiконня поклав i як дасть ходу! Ледь устиг до дiрки у парканi добiгти, як пес прокинувся – з будки вискочити не полiнився, ланцюг рве, гарчить, до Стьопки кидаеться, а тому вже байдуже – у дiрку та на вулицю. До своеi хати добiг, на лавку впав i завмер. Очi – долу. Всмiхаеться. Раптом:

– Степане… А чого це ти, трясця матерi, поночi вештаешся?!

Окулярики поправив – агов! Знову татко п’яний додому лiзе. Мовчки пiд пахву Григорiю пiдлiз, худою рукою за спину обiйняв.

– Дай допоможу…

– Отакоi! – Григорiй йому. – Та ти в мене силач! Правильно нiмець менi наказував – щоби, казав, твiй син сильним вирiс, я собi смерть прийму… І цукерку… дав.

Калiка хитнувся. Стьопка разом iз ним.

– Та цукерка… – синовi далi. – Найцiннiша! Оберiг, виходить, на все твое життя… На пам’ять… Про нiмця… І мати твою сердешну… Зрозумiв? Нiколи ii… нiкому! Не вiддавай! Не вiддаш?!

Стьопка зiтхнув гiрко. Губи затряслися. У бiк Марусиноi хати очi скосив – наче здалеку можна було все чисто роздивитися: i Марусю у важкому червоному намистi до пупа, i заяложену заповiтну цукерку на пiдвiконнi.

Роздiл 2

Румунка i нiмець. Незбагненний день

У сiмдесятому Орисi виповнилося сорок шiсть. Сива стала. Важка. Де там уже на щастя сподiватися? Одна… Вранцi на ганок вийде. Тихо… Знову – тихо! Як у могилi. Нiби заснуло життя! Нiби забуло, що не згасло Орисине серце, б’еться… Тихо. Знову тихо! День до ночi – знай спину гнути. Пальцi на руках покрученi. Лiкар у мiстi знизав плечима, поставив дiагноз «натрудженi руки» i велiв берегтися. А для кого? Тихо в Орисиних ночах. Тихо. Одна на постелi. Скрутиться, спогадами вкриеться. Якби не Маруся, то й не зрозумiти, нащо тi днi гортати.

Маруся виросла. Як Орися партизана Айдара на цвинтарi провiдуе, так усе йому про доньку, про доньку.

– А красуня, – всмiхаеться. – На хлопця гляне, – той, бiдолашний, аж матню пiнжаком прикривае. Чи за цигарку хапаеться, мовляв, оце я такий сурйозний та гоноровий, що менi Марусинi чари не страшнi. Вхопить ту цигарку в зуби, а очi аж кричать, так до Марусi ближче хочеться. Та вона в нас – не така. Ох i розважлива. Чуеш? Перебирае, перебирае… І цей iй не пара, i той – негодящий. Може, примху якусь бiля серця мае? Не знаю. Не признаеться… Не жалiеться…

Маруся i справдi на материному плечi сльозами не вмивалася. Небалакуча, та вже як щось скаже – то по ii й буде. Пiсля школи секретарськi курси закiнчила i, як ii голова на пару з Орисею не вмовляли iхати до мiста на навчання, залишилася в Рокитному.

– День всюди однаковий, – вiдказала незрозумiле i пiшла до голови колгоспу у секретарки.

– Тьху, дурна! – плювалися рокитнянськi баби. – З такою красою за космонавта могла б замiж вискочити…

Не брехали. На тлi линялого вiд пекучого степового сонця Рокитного, де навiть люди вицвiтали до невиразного пiсочно-глиняного кольору i так само, як глина трiщинами, вкривалися довчасно зморшками, Маруся здавалася недоречною яскравою плямою без пiвтонiв i компромiсiв. Чорнi очi не свiтлiшали при днi, не темнiшали вiд гнiву, пекли чорним вогнем з-пiд чорних вiй, чорнi коси лоскотали литки, а червонi вуста без помад квiтли на бiлому личку. Та найбiльше бентежила рокитнянцiв незбагненна Марусина вдача.

– Уперта як вiслюк, – казали.

– Люди бачили, як вона до церкви у мiстi швендяла, – плiткували.

– Так он воно чого вона замiж не йде!

оже, у черницi захтiла! – гадали.

Та – до Марусi, бо ж цiкаво, що у дiвки на душi.

– Марусько! Чого замiж не йдеш? Іншi дiвки аж плачуть, так замiж рвуться, а тобi воно, начебто, i нецiкаво?…

Маруся всмiхнеться, плечем поведе:

– Куди поспiшати? Моя доля при менi, як пришита.

У конторi при головi папiрцi до п’ятоi поперебирае, матерi по господарству так-сяк допоможе, у дзеркало на себе гляне й до клубу – як не кiно iндiйське, так танцi пiд баян чи «Весну». А щоби там пiд клубом горiлки хильнути чи папiроску спробувати – дулю! Намисто коралове на високих грудях поправить, всмiхнеться, наче знае щось таке, чого iншим знати – зась. Хлопцi в Рокитному – показилися. Кожному Маруся – найгарнiша. І пiснi ж… Пiснi ж – геть усi про неi. «Чорнii брови. Карii очi…» Дiвчата собi ображаються – хай би вже хоч за когось вийшла, тодi й iм можна було б бiсики пускати.

– А оце Льошку Ординського стала до себе допускати, – оповiдала Орися новину померлому Айдару, як прийшла хреста на його могилцi поправити, бо геть похилився. – Вiн до неi – i так i сяк, а Маруся знай смiеться. А дарма. Льошка – хлопець видний. Вчений. Добра була б пара.

Про весiлля впертоi румунки Марусi та Ганиного сина Олексiя Ординського Рокитне гуло вже другий тиждень.

– Ну, врештi, – казали, – опредiлилася румунка! І бач, яке воно терпеливе. На першого-лiпшого не кинулося. Це ж треба, щоби Ганин Льошка в iнститутi вiдучився, у армii вiдслужив i тiльки на два днi до матерi в Рокитне заскочив, бо на якесь комсомольське будiвництво записався, а вона його враз обкрутила – чхнути не встиг! Ой-йой! І вже не треба хлопцю нiякоi тундри, чи куди вiн там намилився… Уже йому Рокитне – бiлий свiт, бо тут Маруся-цяця по грудях червонi коралi катае.

Льошка Ординський тiльки з’явився на селi, тiльки вулицею пройшов, а рокитнянським дiвкам враз у скронях загуло. Оце так хлопець! Високий, мiцний, аж грубий, сине око нахабне, горделиве, русявий чуб кучерявиться. Ой, мамо, тримай, бо встояти неможливо! А розумний! Як почне тобi про далекi свiти, природнi дива й усiлякi технiчнi досягнення, оце б слухати i слухати. А якщо ще до нього притулитися б… Ой, мамо, тримай свою доню!

Маруся саме до контори йшла, коли Льошку Ординського до друзяк по Рокитному понесло. Всмiхнулася.

– Чи не Ганин Льоша часом у рiдне Рокитне повернувся?

Оце й усе. Пiшла, а вiн за нею.

– Чекай… Та зачекай!

Зупинилася.

– Маруська? – грубо. – Румунка? – ще грубiше. Бо ж треба якось ту несподiвану розгубленiсть сховати. – Так оце, виходить, ти тепер сама…

– Сама красива, – серйозно. І пiшла.

Ну i пропав хлопець!

За мiсяць весiлля намiтили, бо Льошка чекати не хотiв, хоч Маруся й казала, що восени краще. Та – нi! Пече хлопцевi, усiх закрутив, голова колгоспу Старостенко через нього на серце жалiтися почав, бо ж – i вдень i вночi вiд Льошки спокою нема: то на роботу опредiли, то дай «бобика» у мiсто по горiлку змотатися, то хай сiльрада в суботу працюе, бо молодi, бач, у суботу розписуватися будуть…

– То i йди до голови сiльради! – кричав Старостенко, а Льошка йому:

– Матвiю Івановичу! Як ви головi сiльради скажете, так i буде. Вiн у вас ще з вiйни в ад’ютантах, кажуть…

І послав би Матвiй Старостенко Льошку не тiльки до свого друга голови сiльради, а й подалi, та дуже вже спокуслива ситуацiя вимальовувалася: його секретарка Маруська прибила до колгоспу хлопця з вищою економiчною освiтою, а Старостенко, хоч i був за освiтою фельдшером, уже понад двадцять рокiв головував у Рокитнянському колгоспi й кумекав правильно – час шукати собi на замiну людину освiчену, молоду i, бажано, з мiсцевих.

– Буде тобi сiльрада в суботу, – буркнув. І таки дотримав слова.

У ту суботу Орися накинула на плечi гарну квiтчасту хустку, вийшла на ганок i гукнула дiвчат, що метушилися у дворi.

– А що дружки-подружки! Хто допоможе нареченiй вбратися?

Дiвчата як заверещать! Та одна перед одною – до хати. Орися руками розвела.

– Та не всi, iй-богу! Онде i квiти ще в букети не зiбранi, i рушника нiхто не розстелив.

Та горбоносiй Тетянцi:

– Пiдеш?

Не встигла Тетянка головою мотнути, бачить Орися – у вiдчинене вiкно Маруся визирае. І отак, нiби й сором десь загубила. Довгi чорнi коси ще розплетенi, сорочка на тонких лямках геть сповзла, аж груди видно. Та ж i серйозна, нiби на важливому завданнi – бiлу фату, що на пiдвiконнi мае, до рук взяла, i все по пiдвiконню долонею мацае. Загубила щось?

– Доню! – перелякалася Орися. – Ану геть од вiкна! Погана прикмета, щоб наречену до весiлля бачили!

Маруся вiд материних слiв вiдмахнулася, але з вiкна щезла.

Горбоноса Тетянка зайшла до невеличкоi кiмнати з вишуканим шкiряним диваном та дзеркальною шафою й аж до стiни прилипла, бо не змогла втримати заздрощiв.

– І дав же тобi Бог таку красу…

Маруся саме бiлу сукню вдягала.

– З лиця води не пити…

– Легко тобi казати, – Тетянка iй. – А на мене нiхто iз хлопцiв навiть не гляне. Ще рiк-два – i в старi дiвки запишуся.

– Так сама… – Маруся сукню заст

бае i подружцi поради дае.

– Що? – Тетянка знайшла гребiнця, лак для волосся – зараз Марусi модну зачiску органiзуе.

– Шукай… Десь же i твоя доля блукае.

Тетянка Марусю на стiлець перед дзеркальною шафою всадила, позаду стала, гребiнцем по косах веде.

– Шукала, аж ноги позбивала. Нема менi хлопця! – зiтхнула. – Хiба що той нiкчема…

– Який?

– Стьопка-нiмець…

– Що?! – Маруся як штовхоне ii лiктем у бiк. Тетянка так i перекинулася на пiдлогу з гребiнцем у руках. Очi витрiщила:

– Ти чого?

Маруся брови звела, стiлець вiдшпурнула, у шафi риеться – от нiбито термiново треба iй з полицi носовичка дiстати.

Тетянка з пiдлоги пiдвелася. Нiчого не розумiе.

– Ти чого, Марусько?

Маруся до Тетянки обернулася – уже геть спокiйна. Всмiхаеться.

– Та нiчого. Жартую… Бери…

– Що?

– Та не «що»… Нiмця бери… Оце зараз пiду до нього i накажу, щоби взяв тебе у жони.

– Що ти, дурна, мелеш? – розсердилася Тетянка. – Найкращого хлопця обкрутила, так, думаеш, усiма командуватимеш? – до дверей. – Сама вбирайся!

Маруся Тетянку за руку – цап!

– Та стiй, не сердься… Хвилююся… Свайба ця… – i тягне Тетянку до кiмнати. – Де гребiнець? Ще коси треба заплести, а ти менi отут примхи робиш…

Горбоноса сердито зиркнула.

– Ну, дивись менi, Марусько! Буду виходити замiж, теж тобi вередульки влаштую.

Маруся розсмiялася.

– Та добре… Добре…

На стiлець перед шафою дзеркальною всiлася, чорними косами вiйнула, i Тетянка взялася iх укладати з серпанком.

Од вiдчиненого вiкна – нiби шурхiт якийсь. Маруся напружилася.

– Тетянко! Ану глянь, хто там пiд вiкнами вештаеться?

– Нiкого! – Тетянка iй.

– Та бути не може! – І хоче встати.

Тетянка очi витрiщила:

– Та сиди вже, чорти б тебе побрали! З тебе наречена, як з доярки балерина. Чого ти крутишся?! Скоро хлопцi з Льошкою прийдуть, а ти й досi не вбрана!

– Та глянь на пiдвiконня! – Маруся iй.

Тетянка пiдiйшла до вiдчиненого вiкна, взяла з пiдвiконня цукерку в липкiй обгортцi.

– Цукерка, – здивувалася. – Мабуть, дiти бавляться.

– Мабуть… – всмiхнулася Маруся.

Нiмець Стьопка зiгнувся пiд Марусиним вiкном – нi, нiхто його не побачив, усi надто зайнятi, як же – весiлля Маруся грае. Окуляри на носi поправив i тихцем за хату. Звiдти – на вулицю. Пiд бузковим кущем зупинився, «Пегаса» у зуби, сiрником – чирк.

Бузковий кущ розрiсся. Наче дерево. Пiд гiлки станеш – здалеку нiхто й не помiтить. Стьопка затягся цигаркою: i що його тепер робити? Був у нього татко-калiка, трактор i Маруся. Татко помер, Маруся вiдтепер замiжня, тiльки й лишилося, що трактор, а то б – зовсiм погано. Зiтхнув, голову опустив, цигарку пiд кущ кинув, а там тих недопалкiв – купа.

І пiшов геть – худий, рудий, на зрiст не вийшов, ще й слiпий як крiт. Ех, недарма горбоноса Тетянка казала – нiкчема, а те, що очi мудрi, мов у старця, посмiшка хмари розганяе i серце без гнилi, так, аби це роздивитися, треба ближче пiдiйти.

У полудень на подвiр’я Марусиноi хати ввiрвалася весела юрба хлопцiв, Льошка-красень – попереду. На пiджаку срiбляста квiтка, сорочка бiла, аж око рiже, краватка смугаста – усе при ньому.

Дiвчата Льошку побачили – i ну верещати.

– Марусю! Марусю! Наречений у дворi! Марусю!

Льошчин дружба Микола котрусь iз дiвчат пiдхопив пiд руку:

– У нас купець! У вас – товар! Ану, ведiть! Прицiнимося! Чи пiдiйде нашому Олексiю ваша Маруська!

А та пручаеться:

– Це ж яка несправедливiсть! Щоби з першого дня – товар…

Льошка руку догори – тихо всiм! На годинник глянув.

– Дiвчата! Годi час гаяти! За пiвгодини сiльрада зачиниться. Де Маруся?

Тут уже не тiльки дiвчата, а й стара Орися голос подала:

– Марусю! Та де ти, доню. Виходь уже…

Вийшла – усi ледь не попадали. Дiвчата од заздрощiв губи кусають, хлопцi роти пороззявляли, Льошка задихнувся – оце як навчався в мiстi в iнститутi, так одного разу втрапив йому до рук журнал англiйський про багатих та красивих, i була там одна фотокартка, вiд якоi Льошка очей вiдвести не мiг, бо з неi дивилася йому прямо в душу казково красива жiнка в бiлiй бальнiй сукнi – очi та коси чорнi, вуста червонi й посмiшка, що просто таки зводила з розуму. Так Маруся краща… Правду казала – найгарнiша… Така гарна, що i…

Тихо стало на Марусиному дворi. Льошцi навiть думки урвалися. Дивиться на Марусю, як дурний, а голова порожня – i все тут. Стара Орися першою до тями прийшла. До Марусi руки простягнула.

– Донечко моя! Ходи до мами. Поцiлую, рiдна. Благословлю за себе i за татка.

Льошка видихнув iз полегшенням, стрiльнув оком – чи не побачив хто часом, як вiн вiд Марусиноi краси розум ледь не утратив. Та нi! Нiби все гаразд. Знову на годинник глянув.

– А що, Марусю, – до сiльради? Не передумала?

Маруся всмiхнулася – нi! Маму обiйняла, поцiлувала та до нареченого. Йде, у очi дивиться i знай всмiхаеться.

– Хай мама нас обох благословить.

– Хай, – вiн.

Орися молодих потайки перехрестила, бо наречений попереджав – комунiст, то щоб нiчого зайвого. А вона iм подумки: «З Богом!»

Маруся Льошку пiд руку взяла i першою до хвiртки рушила. Юрба дiвчат i хлопцiв з квiтами, рушниками, горiлкою та баяном – слiдом. Справжня свайба! На iншому кiнцi Рокитного i глухий почуе.

На вулицю вийшли – веселi, красивi. Маруся на бузок оком кинула – недопалок димить. Нiкого. Брови звела. Зупинилася.

– Що? – Льошка чогось перелякався.

Хлопцi з дiвчатами на молодих дивляться, мовляв, що ще не так? А Маруся не чуе – руку до грудей приклала. «А намисто! Намисто ж забула!» – у скронi б’е. На Льошку…

– Марусю… Ти чого? – у того аж голос захрип.

– Та нi… – прошепотiла, букет горбоносiй Тетянцi тицьнула i побiгла до хати.

Орися схопилася за серце i ледь не впала.

– Доню… Та що ж це, люди?

Льошчин дружба Микола перед компанiею вискочив.

– Так… Спокiйно… Ще е час. Може, нареченiй конче потрiбно…

– Що?! – не втрималася Тетянка i крутить у руках букет, наче тепер iй замiсть Маруськи треба за Льошку замiж.

– Ну… Того… – Микола заплутався i вирiшив бити у лоба. Льошку за плече обiйняв, шепоче: – Може, я за нею збiгаю?

Льошка криво всмiхнувся, удавано нахабним поглядом обвiв розгублену компанiю.

– Оце ще тiльки хвилину чекаю…

А Маруся тим часом у кiмнатi геть усе порозкидала – щезло намисто.

– Та де? Де?! – аж плаче.

І в шафу. І пiд диван шкiряний. І пiд стiл. По серванту мiж чарочками – дзень-дзень. Нема!

– Де?!

На стiлець впала. Пiдборiддям у стiл уперлася, на очах сльози… Аж бачить – з коробки, повноi цукерок, червона кулька виглядае.

– Ох, нiмець, нiмець… – Намисто пiдхопила, на шию повiсила i гайда з хати.

На вулицi все товклися розгубленi дiвчата i хлопцi – хто його знае, що тепер робити? Втекла наречена. Микола стару Орисю пiд руку пiдтримував, бо та все долонею рота затуляла, а воно ж – без повiтря перекинутися можна враз.

Льошка для годиться кахикнув, насупився i ступив крок од двору. Аж вiд Марусиноi хати – грюк! Обернулися – бiжить! Бiлу сукню до колiн пiдiбрала, всмiхаеться – ще красивiша. І червоне коралове намисто на шиi гойдаеться.

– От румунка пришелепкувата! – вразилася Тетянка. – Через те дурне намисто ледь без чоловiка не лишилася…

Маруся з двору на вулицю вибiгла i стала. Коси поправила, сукню опустила. І – до Льошки. Повiльно. Гордо. Спина вигнулася, груди вперед, пiдборiддя – вище… Пiдiйшла, пiд руку взяла, у очi глянула:

– А чого стоiмо? Оце сiльрада зачиниться, так хто винуватим буде?

Льошка спантеличено потер скроню:

– Оце тобi б ще… карету, така ти в нас цяця.

– Нащо карета? Ти ж е… – i в очi йому, в очi. Пече.

Е-е-ех! Льошка про все забув. Пiд ноги плюнув, око азартно примружив, мовляв, та я, любка, i не таке можу. Марусю на руки пiдхопив i понiс. А вона його за шию однiею рукою обiйняла, голiвку на плече поклала, а другою рукою червоне намисто до грудей притискае i знай всмiхаеться. Ох i красива картинка. Мов мальована.

Дiвчата заверещали вiд захвату, хлопцi заулюлюкали, баян завiв мелодiю. Справжня свайба! На iншому кiнцi Рокитного i глухий почуе.

До ночi гуляли. Голова колгоспу постарався – i продуктiв виписав, i горiлки коштом господарства. Навiть вина з власноi комори припер. І клуб рокитнянський окупувати дозволив, хоч Орися намагалася всiх умовити шатро на подвiр’i збудувати. Та нi. Старостенко постановив:

– Хай у клубi гуляють.

Пiвсела зiбралося. Ще б пак – така пара! Обое – ох i красивi, очей не вiдвести. Оце щастя буде. А те, що рудий Стьопка-нiмець до клубу не дiйшов, так кому вiн здався? Про нього нiхто i не згадав. І без нього гостей набилося, як оселедцiв у дiжку. Так горлали «Гiрко!», що по селу собаки пiдбрьохувати почали. Льошчина мати Ганя сваху Орисю вiд столу поманила.

– Давай, Орисю, уже якось дiтей випроваджувати. Серцем чую – рокитнянцi iх просто так не вiдпустять.

Орися розгубилася – як молодих з-за столу висвободити?

– Вальс! – гукнув Льошчин дружба Микола. Та до Орисi: – Тiтко Орисю! Дозвольте з мамою молодоi…

– Чуеш, Миколо… А хай молодi ще раз станцюють.

– Хай! – тому Миколi вже все одно. Як загорлав: – Танець молодих. Наречений, тьху ти, жонатий чоловiк Олексiй Ординський та його молода дружина Маруська, тьху ти, Марiя… – озирнувся. – А музика де?!

– Дай хоч поiсти, зараза! – образився баянiст Костя.

Льошка кружляв Марусю у вальсi й уже не мiг приховати гордiсть, усе всмiхався, як дурний, – тепер вона тiльки його, Льошчина. Нi в кого такоi красунi нема! Нi в кого! Бiла сукня – хвилями, хвилями, чорнi очi сяють i печуть, коси розплелися пiд фатою – отак би обличчям у тi коси, щоб аж у головi запаморочилося.

– Марусю…

– Тiкаймо, – прошепотiла, i вони чкурнули з клубу, перш нiж Ганя з Орисею врештi домовилися, як iм рятувати молодих вiд надокучливих гостей.

З клубу в нiч вилетiли два щасливих птаха – Марусина бiла сукня, мов тi крила трiпаеться, Льошчин пiджак полами лопотить. Зупинилися, обiйнялися – нема Рокитного, наче на небо потрапили: нiч замалювала чорним хати i подвiр’я, свiт у вiкнах – як зiрки у тiй чорнотi без краю. Отак би i й

и по тому небу свiт за очi без упину.

Маруся розсмiялася, вхопила Льошку за руку.

– До мене…

– Чекай! – Розгубився не на жарт. – Марусю… Не годиться так. Жiнка до чоловiка в хату повинна йти. Звичай.

– А що нам той звичай? – І в очi йому. В очi. Пече.

– Мати постiль нову постелила…

– І моя мати постелила, – знай тягне за руку.

Льошцi, наче хто вила пiд ребра, – уперся.

– Та не пiду! Село засмiе, – на Марусю сердито.

«Оце погоджуся зараз – усе життя буде мене на шворцi водити», – думае, на молоду дружину дивиться, i нема йому бiлого, нема плаття весiльного, фати пишноi, тiльки чорне, чорне – очi, коси… І червоне – губи, намисто… На коралi глянув, аж задихнувся. Зайве воно йому. Каменюка на шиi.

Пiдiйшла ближче, губами до Льошчиних губ припала, вiдiрвалася.

– Як скажеш, що сам так захотiв, нiхто не посмiе.

– Так я не хочу, – уже непевно.

– Мене не хочеш?

– Хочу! Так хочу, що не втерплю, – шепоче, наче окрiп розливае.

– Так до моеi хати ближче, – розсмiялася. І побiгла.

Куди вже тут думи думати та про чиiсь смiшки розпатякувати. Пiджака на плече закинув i – за бiлою фатою галопом.

І чого та румунка з ранньоi весни до пiзньоi осенi нiколи вiкна не зачиняла? Хтозна. У кiмнату вбiгла, бiлу фату на пiдвiконня кинула i завмерла перед дзеркалом. Прохолодний вiтер iз двору фату розвивае, наче хто з бiлим прапором у полон проситься.

Всмiхнулася. Плаття бiле стягла. А тут i Льошка на порiг. Пiджак кинув, з Марусi очей не зводить.

А вона в однiй сорочинi спiднiй – стовпом перед дзеркалом. Намисто пальцями перебирае, на Льошку в дзеркалi дивиться.

Нi! Вiн собi думав – iнакше буде. Що оце вiн до кiмнати зайде, а вона вже геть усе з себе скине i стоятиме посеред хати гола i прекрасна, мов грецька мармурова богиня, очi долу, чи навпаки – пектиме, але руки, руки обов’язково простягатиме до нього, наче проситиме – вiзьми мене, я твоя навiки, я так довго чекала на тебе, цноту берегла. А вiн не баритиметься! Швидко поскидае одежину, вiзьме ii за плечi та нiжно покладе на бiлi простирадла, та так, щоби лице до лиця, очi в очi, а там… Невелика наука.

Маруся стояла перед дзеркалом i дивилася на Льошчине вiддзеркалення. «Мабуть, хоче, щоб я допомiг iй роздягнутися», – промайнуло в головi молодого. Льошка проковтнув хвилювання i ступив до Марусi на крок. Став за ii спиною, руки на плечi поклав i обережно спустив тонкi лямки комбiнацii.

Маруся напружилася, в очах з’явився лихий вогник. Льошку за руку цап – стiй! І мовчить же! Сказала б, як хоче, вiн би…

– Марусю… – хрипко.

Вiд дзеркала до Льошки крутнулася, за краватку смугасту як смиконе – до себе.

– Мовчи, – шепоче i рве на ньому ту одежину. І – геть ii! Геть!

– Мару… – аж застогнав вiд жадання, руки до неi тягне, а вона iх вiдштовхуе та далi, далi…

Вже й штани вiд костюма весiльного на пiдлозi, i труси синi з червоними смужками по боках… Стоiть молодий посеред хати – голий, у самих шкарпетках. Ну посмiховисько ж, iй-богу! І люстра на три лампи свiтить, як дурна. Нащо Маруся ii увiмкнула? Якось воно в темрявi зручнiше.

Маруся все стягла, на шкарпетки глянула, потiм – молодому в очi. За плечi його взяла та – на бiлi простирадла. Всадила. Йому аж дух забило. «Це ж я повинен ii за плечi… Та на постiль… – Льошчинi думки збивалися i ставали лагiдними, мов цуценята. – Та хай… Все одно… Хай уже натiшиться своiми примхами… Я ii потiм…»

А вона бiля постелi присiла, за литку Льошку взяла. Зняла шкарпетку. Другу.

Ну от! Нема на молодому нiчогiсiнько! «А тепер що?» – чогось перелякався Льошка i простягнув до Марусi руки. Ну чисто як оце вона повинна була зробити, якби все по Льошчиному вiдбувалося.

Маруся впала у розкритi обiйми, i вони удвох повалилися на нове простирадло, яке Орися власноруч прикрашала мереживом i берегла для Марусиного весiлля.

Лице до лиця. Очi в очi. Вiн – на подушцi, вона – над ним.

– Дай… твою сорочку знiму, – прохрипiв.

– Сама… – вiдшепотiла. Смикнула за лямку, кудись униз потягла, разом iз трусами на пiдлогу викинула.

– Люстра… – i притискае ii до себе, але незручно якось пiд дiвкою, та й лампи в очi свiтять. – Дай вимкну…

– Нi… – тихо, та до Льошчиноi шиi. Цiлуе, а йому б вже до справи перейти. І та люстра клята…

– Та свiтить прямо в очi, – напружено.

– Вимкнеш, мене не побачиш, – отак просто прошепотiла, а Льошцi дурне в голову: наче вимкне свiтло – i вже бiльше нiколи не торкнеться молодоi дружини.

– Та хай, – прохрипiв. І – попливло.

І попливло ж. Маруся очi заплющила – зник свiт. Нiчого навкруги – анi люстри клятоi, нi вiтру з вiкна вiдчиненого, нi випадкового комара на плечi… Нiчого. Тiльки вiн. І вона. Злилися – одне тiло, одне, не розлучити, не розiрвати. Довiрилася. На простирадло вiдкинулася, вiн – на неi. Всiм тiлом. Так краще. Так правильнiше. Чоловiк завжди… завжди повинен зверху бути. Злилися. Не розiрвати, i тiльки нiби барабани нетутешнi, рiзкi всерединi пiдхльостують – усе швидше, швидше, швидше!

Льошка зацiловував бiлi щоки, тягн

вся до шиi… Стиць! Аж струсонуло. Барабани обiрвалися. Що це? Губи наштовхнулися на холоднi кораловi намистинки. Схопив коралi та – з шиi. Мармурова… Прекрасна… Гола… Нiжна, як молоко. Нiчого червоного! Нащо коралi?!

Маруся завмерла, вхопилася за намисто i розплющила очi. Так близько Льошка ще нiколи не дивився в цю чорну безодню.

– Ти чого? – задихнувся. Барабани… Швидше, швидше… – Не зупиняйся, Марусю! Не зараз!

– Нi… – прошепотiла. Насторожена. Очi примружила. Пече.

Вiдпустив. Не до намиста дурного. Хай би хоч у ватянцi була, аби не зупинялася.

– Та хай, – погодився спантеличено i припав до Марусi.

«Рип-рип-рип-рип» – не змовчало лiжко з панцирною сiткою. «Шш-шш-шш-шш» – терлися одна об одну кораловi намистинки на Марусинiй шиi.

Як молодi знесилилися до останку, на лiжку розкинулися i врештi змогли всмiхнутися – у люстрi клацнула i згасла лампочка. Маруся розсмiялася.

– А хоч i всi три!

Нiби iй у вiдповiдь заблимали i згасли й iншi двi.

– Що це? – здивувався молодий iз вищою економiчною освiтою.

– Напруга, – сказала Маруся.

– Напруга… – притис ii до себе. – Так зашкалюе, що й вiдiрватися вiд тебе не можу.

– А я тебе нiкуди i не вiдпущу, – Маруся йому.

– Та колись таки доведеться, – згадав невчасно про роботу i взагалi – про бiлий день.

– Колись ми помремо, – вiдповiла.

Стьопка Барбуляк припхався до клубу посеред ночi, коли про молодих уже забули не тiльки гостi, а й рiднi мами. Рокитнянцi доiдали печених курей, допивали горiлку i, обiйнявшись цнотливо i поважно, спiвали сумних пiсень. Ганя з Орисею збирали у великi миски та казанки неторканi ковбаси, печеню, курей та качок, лишаючи на столi в першу чергу те, що швидко псуеться. Хазяечки. У Рокитному всi такi.

– О! Нiмець! – здивувався Льошчин дружба Микола. Кинувся до пляшки. – А за молодих! За молодих! Ти де загубився? Ми отут… А ти…

Налив повну склянку, Стьопцi простягнув.

– А що в руках? Кинь! Пити будемо. За молодих!

Стьопка крутив у руках велику коробку цукерок та все озирався.

– Та куди ii? Привiтати хотiв… Куди ii тепер?

– З’iмо! – зареготав Микола, i – до коробки, аж Орися – тут як тут.

– Давай менi, Степане. Дякую за вiтання. Я молодим передам.

Стьопка вiддав Орисi коробку, хильнув склянку горiлки, заiв огiрком, поправив окуляри.

– Пiду, мабуть…

– Та зачекай! А «гiрко»?! – розiйшовся п’яний Микола.

– Кому – «гiрко»? – хмикнув нiмець. – Може, ми з тобою поцiлуемося?!

Микола задумався, раптом усмiхнувся, наче вигадав щось надзвичайне, озирнувся, Стьопку обiйняв i прошепотiв йому у вухо:

– Чуеш, нiмець! А пiшли до молодих… Станемо пiд вiкном i я-а-а-ак гаркнемо iм «гiрко»! Хай на лiжку пiдскочуть! А?! Люди кажуть, як пiд час цього дiла хлопця з дiвкою налякати, так хлопець свого болта з дiвки витягти не зможе. Оце буде забава!

– Пiшли, – на диво швидко погодився рудий Стьопка. Попросив: – Тiльки iще налий.

– Із собою вiзьмемо, бо як затримаемося, молодi поснуть i пропаде забава! – постановив Микола, засунув у кишеню пiджака пляшку горiлки, накидав на тарiлку огiркiв та кiльце ковбаси, тицьнув нiмцю в руки. – Будеш закусь нести.

І попхалися. Нiмець на порозi зупинився.

– Чекай! Зараз… – І назад до клубу. Зi столу цукерку шоколадну вхопив, у кишеню вкинув. На порiг вийшов.

– Миколо… Ти де?

Пiд вербою бiля клубу солодко хропiв Льошчин дружба. Нiмець гiрко зiтхнув, опустив голову i присiв бiля Миколи. Дiстав пляшку горiлки з його кишенi, вiдкоркував… Вiдiрвався, коли нi краплi не лишилося.

Наступного дня вже i сонце на небi вiдмiтилося, уже i гостi знову до клубу потяглися, аби забаву продовжити, а молодих – нема i нема.

– Щось вони не дуже поспiшають, – намалювався Микола. Запропонував: – Давайте я по них збiгаю.

– Та що ти все «збiгаю, збiгаю»! – Орися йому. – Стiй i не рипайся! Самi прийдуть. Перша нiч… особлива. Нащо iх зайве сiпати? Може, вони зараз, як тi голуби, натiшитися не можуть.

…Голуб Льошка Ординський голяка сидiв на лiжку i спантеличено дивився на бiле, як зрада, простирадло. А де… Де кров цноти, незайманостi, чистоти i…

Почервонiв, наче хто йому ляпаса дав.

– Марусю…

Лежить на лiжку бiля стiни, червоне намисто на бiлих грудях перебирае i всмiхаеться замрiяно, та не йому, своему законному чоловiковi, а кудись – свiт за очi, у далечiнь, наче там ii щастя, наче до нього полетiла б, наче… чужа.

– Марусю… Чуеш?

На чоловiка глянула.

– Ось я… Твоя Маруся…

Лоба рукою потер, нiби вiд того питань би поменшало, наважився:

– А тее… чого простиня чиста? Мала б… – замовк.

– Я чиста, то i простиня чиста, – та в очi йому допитливо: вiриш?

– Чекай… Не те кажеш… У тебе хтось…

– Уночi, Льошо, кожна дiвчина свою зiрку бачить. Одна до неi тягнеться, iнша – за собою кличе, третя – дивиться на неi, i край. А ти думав, на всьому небi ти один сяеш, як те сонце?

– Чекай… Та що ж це… Не плутай мене, Марусю! – i нотки грiзнi в голосi. Врештi. Врештi згадав, що чоловiк!

– Сам себе плутаеш, – вона йому.

– Та я

же…

Пiдвелася на лiктi, серйозна стала.

– Давай повiнчаемося, – попросила. – Богу поклястися – не закарлючку в сiльрадi поставити…

– Жартуеш чи занапастити мене хочеш? Я – комунiст… Мене за це…

Згасла, вiдвернулася. Вiн – з лiжка. У штани вскочив, по кiмнатi забiгав. Зупинився та до Марусi. За руку вхопив. Стис, аж зап’ясток почервонiв.

– Кажи, бо вб’ю!

– Твоя я.

– Точно?

– А ще з вищою освiтою! – розсмiялася через силу, бо рука аж посинiла.

Злякався. Руку вiдпустив, цiлуе ii.

– Прости менi… Люба… Жити без тебе не можу. Свiт перевернувся. Благаю – правду скажи. Якщо там щось i було… Прощу! Клянуся – прощу, але не бреши, Марусю! Чуеш? Не бреши! Був хтось?

– Твоя я… – вiдштовхнула чоловiка, з лiжка встала. – Книжок тобi накуплю. Пiдручника медицинського. З гiнекологii. Може, розумнiшим станеш та перестанеш мене за руки хапати.

– А що? Бувае якось iнакше? – вхопився за той сумнiв, як за соломину.

– Бувае, – вiдрiзала.

Тиждень Рокитне гуляло й догулювало Марусине з Льошкою весiлля. Тиждень молодi при гостях швиденько цiлувалися, випивали по чарцi й зникали в Марусинiй кiмнатцi з навстiж вiдчиненим вiкном.

– Я Льошку розумiю! – розмiрковував Микола, коли рокитнянська молодь збиралася бiля клубу й усе торочила про пишну та гарну свайбу.

– Сором би мали, – дратувалася горбоноса Тетянка. – Хiба iм ночi мало?

– А онде! Пливуть нашi риби! – радiсно вигукнув баянiст Костя, коли на п’ятий день ще хотiлося випити, а без молодих, на халяву, уже нiхто не наливав.

Глянули рокитнянцi – точно! Вiд Марусиноi хати чешуть молодi – Маруся у квiтчастiй сукнi аж свiтиться, Льошка пiджака на плече закинув i молоду дружину пiд руку веде.

– Куди це вони? – захвилювався Микола, бо, як i баянiста Костю, його мучила спрага, а без молодих… Ну, не наливали, хай би iм грець!

Льошка з Марусею вийшли з двору на вулицю i зупинилися.

– А то – повернемося? – Льошка хитро око мружить. От, здаеться, наiвся за цi днi Марусi – аж через край, а тiльки уявить собi ii голе тiло звабливе, знову б…

Маруся краечком вуст – та як хочеш! І – до хати. А вiн смiеться, за руку ii, до себе.

– Та добре, добре… Пройдемося!

Вона байдужим оком по вулицi повела.

– Та я б i повернулася.

Льошка смiеться.

– Оце прямо тягнеш мене до лiжка, ненаситна.

Маруся вже й голову чоловiковi на плече поклала, вже й до хати крок ступила, аж помiтила – на лавцi бiля свого двору худий нiмець усiвся, «Пегаса» закурив i все в землю дивиться.

– А чи пройдемося! – І потягла Льошку вулицею. Пiд руку пiдхопила, спина вигнулася, пiдборiддя – вище, вище…

Льошка пiджака поправив – з такою жiнкою не те, що вулицею пройтися не соромно, а хоч по Парижу. Йдуть, всмiхаються…

– Чекай, Марусю, – Льошка дружинi молодiй. – Пiду до нiмця привiтаюся.

– Разом iдемо.

Нiмець скорiше почув кроки, нiж побачив Марусю й Льошку. Очi напружив, окуляри поправив, пiдвiвся… Стоiть бiля лавки як прибитий.

– Привiт нiмцям! – Льошка Стьопцi долоню простягнув, потис мiцно. – А що це ти на нашу свайбу не прийшов?

– Був… – затягся цигаркою, очi вiдвiв. – Це вас уже не було.

Льошка смiеться, на Марусю – хазяйським оком.

– Та нас би й сьогоднi не було… Я б оце ще тижнiв зо два з лiжка не вставав, та жона, бач, уперлася – дайте iй по вулицi пройтися, свiжим повiтрям подихати. Так, Марусю?

Мовчить Маруся. Посмiхаеться. На нiмця дивиться i коралове намисто на грудях перебирае. Стьопка почервонiв i опустився на лавку.

– Ну, ну… Потерпи вже. – Льошка Марусю обiйняв. – Яка ти в мене гаряча… Оце покурю i пiдемо.

До нiмця нахилився.

– Дай, Стьопо, прикурити жонатому чоловiку! – Обручку нiмцю показуе i цигаркою до нього тягнеться.

Нiмець зi свого недопалка попiл струсив, Льошцi простягае, а сам очi долу.

– Давай, нiмець! Не чхай! – Льошка розпрощався зi Стьопою, зiгнув руку, та на Марусю – мовляв, чiпляйся, жона, пiдемо вже.

Маруся мовчки взяла чоловiка пiд руку, i молодi пiшли до клубу. Стьопа тiльки й бачив, що iхнi ноги, бо голови не пiдвiв. Як уже далеченько вiдiйшли, нiмець якось незграбно пiдвiвся з лавки, кинув недопалок пiд ноги i мовчки поплентався до свого двору. Бiля хати зупинився, дiстав з кишенi цукерку i викинув геть.

– Не знадобиться, – пробурмотiв.

Сiв на ганку. І знову закурив.

«Помру я без неi, – подумав спокiйно i гiрко. – До неi тепер не пiдступитися». Чогось згадався покiйний батько, якого рокитнянськi баби все за вдiв сватали, а вiн плював iм пiд ноги, мовляв, та вiдчепiться вже, i одне товк, що була вже в нього жiнка – Ксанка. «І нащо менi нова жiнка, коли я стару забути не можу?» – не розумiв калiка.

«Помру я без неi», – знову спало на думку. Татковi хоч пожилося з мамою, а йому… Що – йому? Ночi.

Їм рокiв по дванадцять було, коли однiеi лiтньоi ночi нiмець як завжди без надiй i сподiвань принiс цукерку, поклав на пiдвiконня вiдчиненого Марусиного вiкна i вже хотiв чкурнути, бо наiвно вiрив, що Маруся не здогадуеться, хто то з ночi в нiч стiльки рокiв тягае iй со

одощi, як з вiдчиненого вiкна визирнула дiвчинка. Нiмець утiк би, та на тонкiй шиi в мiсячному свiтлi побачив червоне намисто i чогось став як дурний, заклiпав очима, тiльки й того, що за вишню у дворi сховався.

– Нiмець… Це ти? – почув тихий шепiт вiд вiкна.

«Ну все! Задражнить!» – перелякався i таки взявся тiкати, та ноги самi понесли до вiкна.

– Привiт, Марусько, – буркнув, окуляри поправив. – А я оце на ставок йду… По рибу… Дай, думаю, по дорозi вишень натрушу в Маруськи. У вас вишнi величенькi, – замовк. – А ти чого не спиш? Спи вже. Онде нiч надворi.

– Звiсно, нiч, – шепоче. – А вночi дiвчину зiрка зiгрiвае…

– Як це? – не зрозумiв.

– Лiзь у вiкно, – наказала.

– Нащо? – перелякався.

– Бо одна дiвчина на зiрку дивиться i край, друга до неi тягнеться, а третя до себе манить…

Стьопка залiз через вiкно у кiмнату, од страху i незрозумiлого хвилювання присiв пiд вiкном. Маруся присiла поруч i прошепотiла:

– Оце, нiмцю, дивись менi! Як на iншу глянеш – всi твоi цукерки так тобi в пику й полетять.

– Та не гляну, – зашарiвся.

– Клянися!

– Щоби мене на шматки розiрвало!

– Що це за клятва така дурна?!

– Сама дурна! У мене маму гранатою розiрвало.

– Добре. Хай тебе розiрве на шматки! – погодилася.

– Та не розiрве, – захвилювався, окуляри зняв, дмухае на те скло, щоби бачити краще, а воно, мабуть, не у склi справа. Пiдвiвся. – То я пiду?

Маруся щось там собi покумекала, навпроти нiмця стала, очi заплющила.

– Можеш поцiлувати. Та тiльки один раз.

– Добре, – розгубився, губи склав, Марусиноi щоки ледь торкнувся, вiдсахнувся.

Дiвчинка очi розплющила, брови сердито звела, мовляв, що це робиш, дурнику?!

– Тепер я, – серйозно.

Плечиком повела, пiдборiддя – вище, до нiмця пiдступилася i просто в губи – цьом! Поцiлувала i вуст не вiдняла. У Стьопчинiй головi – десять дзвонарiв i дудар iз дудкою, та всi разом – як заграли! І свiт перевернувся. Руками ворухнув… На мiстi. Не вiдiбрало. Здригнувся, Марусю обiйняв, вуста близькi цiлуе, як може, а одного хочеться – бiгти свiт за очi, сховатися вiд усiх, i вiд Марусi – теж, i – плакати вiд несподiваного i неймовiрного щастя.

Маруся Стьопку за плечi взяла, вiдсторонила.

– Годi… Тепер йди…

– Марусько, я тебе люблю, – прошепотiв вiдчайдушно.

– Дивись менi! Люби! – наказала.

У сусiднiй кiмнатцi увi снi зiтхнула Орися. Нiмець перелякався до смертi й вискочив у вiкно. Скiльки разiв пiзнiше вiн отак плигав у нiчну темряву Марусиного двору? І не згадати тепер.

Коли нiмцю тiльки виповнилося чотирнадцять, калiка Григорiй злiг i вже не пiдвiвся. За життя не чiплявся, а помирав важко, наче чиiсь грiхи вiдпрацьовував. Хрипiв на лiжку бiля вiкна i все кликав Ксанку. Рокитнянськi баби взяли його пiд свою опiку, гнали Стьопку з хати, мовляв, не рви душу, дитино, все одно не допоможеш, та нiмець усе сидiв бiля батька як прив’язаний, аж доки одного пiзнього вечора Григорiй не розплющив очi й не прошепотiв тихо та чiтко:

– Сходи… До рибки… своеi…

– А й то, – пiдхопили баби, передчуваючи близький кiнець. – Сходи, Стьопо, на ставок… Чого у хатi скнiти? Риби наловиш, тата порадуеш…

Скiльки разiв пiсля смертi батька Стьопка все думав i думав над останнiми його словами i нiяк не мiг збагнути iх прихованого змiсту, бо ж не знав калiка про Марусю. Нiхто не знав.

– Добре… Пiду… – пiдвiвся.

Тiтку Орисю побачив бiля дверей, засоромився, голову опустив:

– Я швидко…

Мiсяць збурював чорну нiч холодним бiлим сяйвом, гасив зiрки, торкався верхiвок дерев та дахiв, i здавалося, зiрки померкнуть, дерева i дахи зараз запалають таким самим бiлим вогнем, стануть попелом i навiки розтануть у темрявi, залишаючи володарювати у безкраiй пiтьмi тiльки холодне жорстоке свiтило.

Стьопка дiйшов до бузкового куща, побачив у вiдчиненому вiкнi постать – блiдi, аж блакитнi, голi руки, плечi… І намисто – аж чорне в мiсячному свiтлi. Зiтхнув гiрко i вперше пiшов до Марусиного вiкна не ховаючись. Заскочив у кiмнату, впав на пiдлогу пiд вiкном, прошепотiв:

– Марусю… У мене батько так сильно хворiе… А як помре?

– Одужае, – Маруся присiла поруч, притулилася до нiмця.

– А як помре?… Мене ж тодi… в iнтернат… вiд тебе…

– Нi!

З двору почулися кроки. Стьопка напружився, на Марусю перелякано зиркнув.

– Не руш… – прошепотiла, до вiкна стала. – Мамо?

До вiкна пiдiйшла заплакана Орися.

– Грицько Барбуляк помер, – сказала.

Маруся завмерла. У кiмнатi пiд вiкном у ii литку вчепився Стьопка Барбуляк, стис щелепи, аж звело, щоб не закричати.

– Я до Старостенка… – схлипнула Орися. – Повiдомити… А ти, доню, бiжи до баби Чудихи… Скажи, хай iде до Барбуляковоi хати та хоч якусь молитву над покiйним прочитае…

– Не пiду…

Орися зиркнула на доньку здивовано.

– Е, дiвко! Не час примхами розкидатися. У людей горе…

– Не пiду, – прошепотiла вперто.

– Та що з тобою, Марусю?! – розсердилася Орися. – Ану гайда менi до Чудихи!

– Не пiду! – вiдчайдушно вигукнула. – …Боюся!

– Тьху на тебе! Боiться вона… – мах

ула рукою Орися i побiгла з двору.

Маруся провела матiр поглядом, нахилилася до нiмого, закам’янiлого нiмця, що так i сидiв на пiдлозi, учепившись iй у литку. Погладила по рудому волоссю. Затримала подих, наче подихом могла поруйнувати раптову незбагненну гармонiю…

– А дай-но… – рукою до гудзика на сорочинi.

Здригнувся, глянув на неi безпорадно, як дитя мале. Розстiбнула. Поруч iз нiмцем на пiдлогу сiла. Брови звела – думае… Видихнула.

– А дай-но… – затремтiла. Потяглася до нього. Торкнулася вустами голоi шиi.

Напружився. Окуляри зняв – диво! Усе розпливлося навкруги, тiльки Марусю бачить, та чiтко, нiби найкращi окуляри на носi. Рукою – по чорних косах. На плечi зачепився за якусь лямку, смикнув – легка сукня сповзла, залишила на голих грудях тiльки червонi намистинки. Маруся дивно всмiхнулася, обережно взялася за червонi коралi. Намисто напнулося… Вона припала до Стьопки i накинула намисто на його шию: одне на двох, хомут-доля. Впряглися – тягнiть! Далi, нiж на подих, – не вiдiйти. Ближче, нiж зараз, – не бувае.

Намисто врiзалося нiмцю в потилицю, та вiн не вiдчував болю. Як у нереальному снi намисто тягло його на пiдлогу, на Марусю – таку перелякану й таку вiдважну. Розлетiлася одежина, цвiркуни за вiкном раптом замовкли, i весь свiт став единою первозданною силою, допомагаючи двом юним створiнням здолати незрозумiлий, радiсний, вiдчайдушний страх.

Нiмець раптом вiдчув себе неймовiрно сильним. Вiн не розумiв та й не намагався зрозумiти, звiдки взялася ця велетенська сила, що змушуе його дiяти не полохливо, а впевнено i нiжно в одному ритмi з сердцебиттям.

Коли врештi вiдiрвався вiд Марусi, побачив на пiдлозi кров. А на Марусиних очах – сльози. Перелякався.

– Марусю… Я тебе скривдив?

– Нi, – прошепотiла.

– Кров… – перелякався ще бiльше.

– Так бувае…

– А плачеш?…

– Отака дурна! – засмiялася тихо. – Серце радiе, а я плачу…

Нiмець раптом згадав слова тiтки Орисi пiд вiкном. Батько… На Марусю винувато глянув.

– Бiжи, – прошепотiла. – Та дивись… На iнтернат щоби не погоджувався…

Нiмець стрибнув у вiкно i, перш нiж ноги торкнулися землi, вiдчув незбагненну свободу польоту. Задер голову – мiсяць зник, як i не було. На все небо сяяла одна зiрка.

– Втечу! Хоч на край свiту мене вiдправляйте – все одно втечу. Менi з Рокитного не можна, – похмуро вiдказував Стьопка головi Старостенку, коли калiку Барбуляка поховали i постало питання – що робити з його сином.

Старостенко побурчав, побурчав, але опiкунство над неповнолiтнiм Стьопкою оформив за усiма правилами.

– Це ж не вiйна, щоби хлопця в iнтернат пхати, – пояснив дружинi. – Поживе з нами трохи.

Але Стьопка переiжджати до голови вiдмовився навiдрiз. Сам порався у батькiвськiй хатi, та так справно, що за пiвроку голова вже не бiгав щодня перевiряти, як там його пiдопiчний. А що? Нормально – удень до школи i в тракторну бригаду допомагати, уночi, кажуть, на ставках рибу ловить.

Як вiсiмнадцять стукнуло й у вiйськкоматi поставили хрест на бажаннi Стьопки послужити в армii i, може, хоч тим довести, що дарма рокитнянцi його нiмцем дражнять, вiн перестрiв Марусю на вулицi та сказав:

– Марусю! Може, давай i вдень зустрiчатися? У клуб би там ходили, на танцi чи просто… Чого ховатися?

– Я? Із тобою? – розсмiялася. – Та ти здурiв, нiмець!

– А чого ж… – хотiв спитати, чого ж вночi голубляться, як тi дурнi, та не наважився.

– Що це ти? – насупилася.

– Та нiчого. – Очi в землю.

– Може, ще скажеш, що не любиш мене? – Із викликом.

– Люблю, – прошепотiв.

– Так чого ти оце менi тут голову морочиш?! – Маруся косами мотнула i пiшла до контори. Саме секретаркою до голови колгоспу влаштувалася, дуже цим пишалася i до роботи ставилася вiдповiдально – принаймнi i на хвилину нiколи не запiзнилася.

Того разу вперше i востанне за всi роки iхнього дивного таемного роману нiмець насмiлився вдень сказати Марусi бiльш нiж десять слiв. Вона пiшла, а вiн поколупав черевиком землю, схаменувся i кинувся наздоганяти.

Ох i не сподобалося ж це Марусi! Зупинилася, знищила поглядом i спитала, нiби ляпасiв надавала:

– Та чого це ти, Стьопко, за мною ходиш? Ще не вистачало, щоби люди почали плiткувати!

– Чуеш, Марусько… – замовк, повiтря у груди набрав. – А нащо я тобi вночi, якщо при днi…

– Що ти, нiмцю, плутаеш грiшне з праведним. День… Вiн для роботи. І на небi, як хмар нема, тiльки сонце. А вночi кожну дiвчину своя зiрка-любов зiгрiвае.

– Нащо ж любов по ночах ховати? Любов – то ж краса.

Гiрко глянула.

– Для людей, Стьопо, краса – то кров з молоком. А ми з тобою – молоко з кров’ю. Те саме, а люди очi заплюють. Розумiеш?

– Нi…

– То й не приходь бiльше нiколи, крiт слiпий! – розсердилася. І пiшла до контори. Нiмець так i лишився посеред вулицi. Голову задер – сонце.

– Помру я без неi, – поставив у спогадах крапку. – Знову закурив. – Треба втопитися. Точно. Оце пiду вночi пiд бузок, на вiкна ii гляну i – на ставок. Втоплюся.

Рокитне спало, бо натрудилося за день, як прокляте. Геть

се спало – i люди, i кури, i свинi, i корови, i собаки з котами, i навiть мишi, бо нiде й малого шурхоту не чути. Здавалося, тi кури зi свинями, коровами i навiть малими мишами знали, що люди за день усi жили повитягували, то ж i мовчали, аби дати iм вiдпочити.

Стьопка вийшов на вулицю. Тихо. Закурив i пiшов до Марусиноi хати. Пiд бузковим кущем став, «Пегаса» смалить.

– Ото i вся любов, Марусько!

З-пiд бузку на вiкно востанне глянув – зачинене. Всмiхнувся – а як iнакше?! Мабуть, чоловiк наказав зачинити. «Прощавай, Марусько! – подумав. – Записку по собi не лишу. Кому писати? Нема кому. А ти… Ти i так все зрозумiеш. Прощавай!» Кинув цигарку пiд кущ i аж хмикнув: дiдько, скiльки ж разiв вiн оце тут тупцював, що недопалкiв велика купа назбиралась.

– Та усе життя i протупцював, – пробурмотiв.

І пiшов до ставка. Крокiв десять ступив, аж у рокитнянськiй нiчнiй тишi вiконце – ри-и-и-ип. Закляк. Озирнувся. Просто так озирнувся. Для годиться. Бо ж тиша без краю тисла, за ноги чiплялася, наче сердилася на дурного хлопця, що оце вештаеться, коли спати треба.

Озирнувся… І змертвiв – шибка на вiдчиненому Марусиному вiкнi тихо дзеленчала.

Нiмець не повiрив. Протер окуляри, на носа напнув, вдивився – вiдчинене! – i все одно не повiрив.

– Оце так ти вирiшила познущатися з мене, Марусько? – зiтхнув i був до ставка далi посунув, та знову озирнувся: ану як привидiлося?

Та нi. Не привидiлося. Вiдчинене вiконце. Вiтерець занавiску назовнi витяг, граеться, мов насмiхаеться.

Стьопка злодiйкувато озирнувся i пiшов на те вiкно.

Бiля бузку традицii не зрадив: став пiд кущ, курив не курив, недопалок кинув i вiдшукав стару дiрку в так само старiй огорожi. «А що вони менi зроблять?! – билося в скронях. – Висмiють? Та хай! Все одно з мене все село смiеться – нiмець-нiкчема. Та й вона! І вона сама насмiхаеться. Це ж треба – замiж вискочила, на вулицю з чоловiком виперлася, а сама передi мною те намисто по грудях катае. Скажена, не iнакше. Чого хоче? І нащо вiкно вiдчинила? Для мене? Та нi! Скорiш за все, хоче Льошику своему показати, який у неi вiрний раб е, яку вона примху собi завела була рочкiв сто тому. Скорiш за все. А я… А менi все одно. Менi оце просто цiкаво, нащо Маруська вiкно вiдчинила. Здалеку роздивлюся i пiду. Нема у мене часу в чужi вiкна довго заглядати. Менi ще того… ще треба встигнути втопитися».

До вiкна – метри три, не менше. Темно, аж око рiже. Нiчого не видно. Стьопка пiдкрався до розлогоi вишнi, сховався за неi й обережно визирнув – нiкого. Потовкся хвилину-другу. Тiльки з-за вишнi вийшов, аж з вiкна чути – чоловiк захропiв. Та так душевно захропiв, що аж шибки на вiкнах задзеленчали. «Льошка, хто ж iще», – подумав Стьопка i вже був ступив крок до дiрки в огорожi, як побачив Марусю: з вiкна надвiр нахилилася, наче виглядае кого, – i намисто червоне з шиi звисае.

– А чого це ти не спиш, Марусю? Онде нiч надворi. Ще не награлася з молодим своiм чи вже ухайдохала його до ручки? – чи то прохрипiв, чи то простогнав.

А вона ще дужче з вiкна перехилилася.

– Та, дивлюся, нiмець кудись поночi чеше. Дай, думаю, запитаю, куди зiбрався?

– А пiду втоплюся, – сказав Стьопка.

– А мене на кого? – Спину вирiвняла, пiдборiддя – вище.

– Та на нього! – мотнув головою в бiк кiмнати.

– То хоч заскоч попрощатися, – каже нiби й серйозно, а нiмцю – лише смiх у ii голосi.

– Та – коли?

– Та – зараз! – Маруся. І от нiби серйозно знову, а нiмцю аж регiт чуеться. Оскаженiв: знущаеться румунка, навiть померти нормально не дае.

– Дивись, Марусько! – прошепотiв люто. – Сама напросилася. Оце зараз у вiкно скочу, назад не випхаеш!

– Та чого б це я тебе випихала? – знов серйозно.

Стьопка враз охолов, голова обертом, ноги слабкi й плакати хочеться.

– Чуеш… Марусю… Кiнець нам. Кiнець… Ти тепер замiжня стала.

Рота рукою затулила, розсмiялася тихо.

– Ох i балакучим ти став…

– Та як же ми… У кiмнатi той, твiй… спить.

– А я не сплю. – Нахилилася, наказала: – Ходи вже…

Нiмець про все забув. Подерся на пiдвiконня i за мить зник у вiдчиненому вiкнi. І за цю мить таким героем себе вiдчув – наче замiсть Гагарiна у космосi побував. А в кiмнату вскочив – мамо рiдна! На лiжку Льошка хропить, бiля вiкна Маруся в однiй сорочинi з намистом на шиi, i оце мiж ними – вiн, як кизяк в ополонцi.

Закрутився на одному мiсцi.

– Та… пiду, мабуть, – шепоче i голосу свого не чуе.

Маруся всмiхнулася, пiдiйшла до Стьопки, затулила йому рота поцiлунком. Вiдiрвалася. На Льошку кивнула.

– І оце б ти мене на нього кинув?

– Сама на нього кинулася, – вiдповiв гiрко.

– Щоби не топився, – наказала Маруся.

– Все одно пропаду, – прошепотiв.

– А я тебе оженю, Стьопо, – вiдповiла. – Рiвнi будемо. У мене – оцей ось, а ти, примiром, Тетянку горбоносу вiзьмеш… А ночi – нашi…

– Марусько, та ти… Румунка божевiльна, – перелякався.

Вона приклала палець до губ, мовляв, тихесенько менi, й опустилася на пiдлогу. Стьопчинi ноги пiдкосилися, мов зрадiли, – i так ледь нiмця тримали. Вiн

опустився на пiдлогу поруч iз Марусею i, поки ii ловкi руки нетерпляче розстiбували гудзики на його сорочинi, обережно вiдсунув подалi Льошчину руку, яка впала з лiжка i звисала собi просто над Стьопчиним носом.

За рiк знову лiто в голови запекло.

– А чого це ти, нiмцю, усе либишся? – запитав баянiст Костя, коли якось ранком прийшов у тракторну бригаду i побачив, як нiмець без суму колупаеться у тракторi.

– А по кому сльози лити? – з пiдозрою зиркнув на нього Стьопка. Перестав посмiхатися.

– А сам узнаеш! – Костя лихо вишкiрився i присiв на колесо трактора. – Іди, нiмець! Дадуть тобi зараз прочухана за всi твоi походеньки.

Стьопка сполотнiв, розгублено витер засмальцьованi долонi об робочi штани i поправив окуляри.

– Ти тее… Що таке? Куди йти?

– У контору, куди ще? – здивовано знизав плечима Костя. – Щоби заради якогось нiмця мене на бригаду ганяти!

– А що там, у конторi?

– Там i голова, i секретар парткому, i Льошка Ординський… Вiн же тепер у господарствi друга людина пiсля Старостенка. Чекають на тебе, нiмець. Готуй сраку!

Стьопка зiтхнув i поплентався до контори. «Та не могло бути iнакше, – бiдкався подумки. – Хоч колись, та повиннi були взнати… Що тепер буде? Хоч би Марусi не чiпали…»

На той час колгосп уже багатим став. Нову контору в центрi Рокитного бiля клубу побудував, почав колгоспникам новi хати ставити, i без печей – газ. Стьопка зупинився бiля ловко пофарбованого бiлим парканчика, що стерiг квiтник навколо контори, i штовхонув дверi.

У конторському коридорi темно, хоч око виколи: мабуть, скупенький Старостенко справедливо розсудив, що у коридорi справи не робляться, i вирiшив зекономити на електрицi. Стьопка пройшов повз кiлька зачинених дверей, за якими шарудiла паперами колгоспна елiта – бухгалтерка, агроном, двiйко тваринникiв та iнженер-механiк, що був нiмцю за керiвника, i приречено зупинився перед дверима кабiнету голови колгоспу Матвiя Івановича Старостенка, бо у Рокитному всi знали – коли треба було когось привести до тями, так секретар парткому Петро Ласочка i голова сiльради Панасюк збиралися разом тут, у кабiнетi голови колгоспу Матвiя Старостенка, й оце утрьох без тортур i знущань, а тiльки самими своiми словами могли так запиляти норовистого, що той виходив шовковим i слухняним. Та аби потрапити до кабiнету голови, треба було пройти ще приймальню. А у приймальнi сидiла Маруся. І нiмець перелякався в смерть – стоiть бiля зачинених дверей, а вiдчинити iх нiяк не наважиться.

– Нiмець! Ти чого дорогу заступив?! – горласта бухгалтерка без церемонiй штовхонула його у бiк.

– Голова… викликав, – вичавив Стьопка.

– То йди, трясця матерi! – розходилася. – От халамидники! Вигадають, що завгодно, аби не працювати, а за трудоднi потiм першими горло деруть!

Стьопка видихнув i вiдчинив дверi. Марусi у приймальнi не було. Замiсть того дверi Старостенкового кабiнету вiдчинилися, до приймальнi визирнув голова.

– О! Про вовка промовка, а вiн уже й тут, – змiрив нiмця поглядом. – Заходь, Степане! Розмова е.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить