Поруч з тобою
Дара Корнiй

Мiла Іванцова

Наталка Доляк

До збiрки увiйшли оповiдання трьох украiнських авторок. Три – магiчне число. І, звичайно ж, щасливе. У таку собi жiночу трiаду потрапите ви, коли вiзьмете до рук цю книжку, будете спiвчувати, смiятися, радiти, тужити й вiрити, що навiть у найпохмурiшi митi життя обов’язково знайдеться той, хто засвiтить для вас промiнчик надii. Це iсторii про нас, про тих, хто поруч та кого немае; про коханих, заради яких ми ладнi на все, але якi не завжди готовi вiддячити тим самим; про близьких i друзiв; про тих, кого втрачаемо, i тих, кого знаходимо в круговертi життя.

Дара Корнiй, Наталка Доляк, Мiла Іванцова

Поруч з тобою

Передмова

Це незвичайна збiрка оповiдань. Із кожною з авторок це вперше – стати учасницею «книжки на трьох». Дара Корнiй, Наталка Доляк, Мiла Іванцова – украiнськi сучаснi письменницi, неодноразовi лауреатки рiзних лiтературних конкурсiв. Кожна вже мае свою велику читацьку аудиторiю, хоча пишуть вони про рiзне i неоднаково. Дара Корнiй – шанована в Украiнi авторка романiв-фентезi й експертка лiтературного конкурсу «Коронацiя слова» в цьому жанрi. Мiла Іванцова – киiвська авторка психологiчних романiв i збiрок оповiдань, голова журi конкурсу на найкраще оповiдання про Киiв. Наталка Доляк – рiзнобiчна авторка, в ii доробку романи про долю наших заробiтчан, iсторичнi романи i навiть детектив.

При цьому в кожноi з авторок, яких пов’язують ще й теплi дружнi стосунки, знайшлася таемна скринька з «малими формами», що терпляче чекали нагоди показатися вам, дорогi читачi.

Три – магiчне число. І, звичайно ж, щасливе. У таку собi жiночу трiаду потрапите ви, коли вiзьмете до рук цю збiрку оповiдань, будете спiвчувати, смiятися, радiти, тужити й вiрити, що навiть у найпохмурiшi митi життя обов’язково знайдеться той, хто засвiтить для вас промiнчик надii. Тому що це збiрка добрих iсторiй, у яких перемагае людина, створена на подобу Божу i народжена для Любовi.

Кожен читач знайде в цих текстах щось свое, можливо, виокремить якусь одну авторку, або, порiвнюючи, розчаруеться в iншiй, або захопиться всiма й захоче прочитати щось iще. І це даватиме стимул авторкам писати далi.

Збiрка оповiдань – це не роман. Це багатосюжетно, багатоперсонажно, багатогранно i… це те, що можна читати по кiлька разiв уздовж i впоперек, вихоплюючи зi списку якусь iсторiю навмання чи свiдомо до настрою.

Приемного читання!

Дара Корнiй

Поруч з тобою

Вокзал. Здебiльшого шарварок i багато заклопотаних облич. Однi зустрiчають, радiсно чи вдавано радiсно, iншi змучено чекають на потяг, ще iншi просто вештаються вокзалом… Хоча… «Просто» нiколи не бувае, бо, коли ти потрапляеш у таке мiсце, мае бути привiд чи причина, щоби там опинитися.

Причина? Чому ти знову тут? Ти нiкого не зустрiчаеш i не проводжаеш, нiкуди не вiд’iжджаеш i не купуеш квиток у касi попереднього продажу. То вiдчай укотре пригнав тебе сюди. Безпораднiсть i бажання хай на мить, та все ж утекти… Насамперед вiд себе. Та хiба вiд себе утечеш? Вона таки навiжена, бо чинить неправильно. Нормальнi люди, коли iм паскудно i болить душа, або замикаються у своiй кiмнатцi, виплакуючи всi жалi та образи, або шурують у церкву на сповiдь до ксьондза чи в полiклiнiку до психiатра, або ховаються десь на краю всесвiту чи напиваються з кумом або найкращою подругою до чортикiв. Перiод «втечi» в кожному випадку iндивiдуальний.

А як чиниш ти? З вiдкритими ранами йдеш до людей? Зазираеш в очi, щоразу шукаючи спiвчуття чи порятунку? Нi. Ти прагнеш вiддати частинку свого болю тому, хто погодиться взяти… Не беруть!

Коли вперше ти скуштувала вiдчай на смак? Тодi, коли поховала маму Марину й татка Василя i зрозумiла, що, маючи купу родичiв, насправдi залишилася одна? Чи тодi, коли геть чужа тiтка Олена тебе майже силою вiдiрвала вiд ще свiжоi могили та притягла в чужий невiдомий свiт? Скiльки тодi тобi виповнилося, Катерино? Шiсть рокiв? Сiм?

Шiсть… Шiсть рокiв щастя, а решта? А решта – по-рiзному. Ти перебралася з двоповерхового неквапливого мiстечка у величезне мiсто, де трiшки затiсно вiд людей та емоцiй, де всi надто щiльно одне бiля одного живуть i водночас е байдужими чужинцями, iнколи ворогами.

Спочатку тобi було нестерпно, мiсто здавалося недругом. Воно недоброзичливо шкiрилося до тебе смердючими пiд’iздами, купами смiття на сходовому майданчику. Тиснуло лещатами брукiвки, випiкало пiдошви розпеченим асфальтом. Мiсто ховало вiд тебе небо, поволi вбивало дерева, з’iдало зелену траву, кричало про смерть мертвими базарними квiтами, лягало на плечi сумними хмародерами, кривлялося зарюмсаним сонцем i плаксивою парасольною погодою.

Та якраз оця плаксива погода i примирила тебе з мiстом. Хоч воно так i не стало для тебе матiр’ю, лишень милосердною тiткою, яка, маючи добре серце, прихистила, дала дах, кусень хлiба i навiть трiшки бiльше. Тобi якось подумалося, якщо мiсто вмiе плакати – може, не таке воно вже й погане. То згодом ти зрозумiеш, що мiсто плаче

е тому, що йому болить чи воно мае якiсь потреби, алергiю на людей або на туристiв, здебiльшого в iнших мiст проблеми набагато гiршi. Твое мiсто рюмсае чи не щодня тому, що мае жалiсливу вдачу. Навiть притча така мiстом ходить:

– Яка там у вас погода?

– Падае дощ.

– Вiдколи?

– З 1256 року.

– ?

– З року заснування тобто.

Але, хай там як, дощi та вокзал замирили тебе з життям у Львовi. Чому вокзал? Може, тому, що втрапила ти до мiста через його браму, до якоi довiз брудний i смердючий поiзд, а через порiг перевела «добра самарянка» тiтка Олена, троюрiдна сестра твоеi мами. Львiвський вокзал тобi, шестилiтнiй, видався вуликом. Ти бачила вулики на пасiцi в дядька Миколи, маминого рiдного брата, i добре запам’ятала гудiння й метушню, яку зчиняли у своему обiйстi бджоли-працелюби. Тут вiдбувалося щось схоже. Хтось кудись поспiшав, галайкав, запiзнювався, не встигав. А ще вокзал вразив тебе пiстрявiстю людей-тлумкiв-мов-запахiв-смороду-одягу-немитого-тiла й тим, що вiн нiкому не вiдмовляв. Навiть посеред глупоi ночi. І на лавах у залi очiкування мирно посопували бомжi, поруч зi звичайними пасажирами, якi чекали свого потяга, а у скверику бiля вокзалу в справжнiсiньких наметахкибитках посеред смiття, сечi, немитих банякiв та мiського смогу – потiм з’ясуеться, що то тхне рiчка Полтва, в яку мiстяни зливають мiськi нечистоти, – спали цигани й циганчата. Ви з тiткою не стали чекати шостоi ранку, коли зачнуть деренчати рогатi трамваi та довезуть вас до тiтчиного помешкання на вулицi князя Романа. Весь нехитрий скарб бiдноi сироти помiстився в невеличкiй торбi, i ви з тiткою Оленою мовчки о четвертiй ранку потьопали освiтленим i зовсiм не порожнiм нiчним мiстом.

Мама Марина була наймолодшою у веселiй багатодiтнiй родинi. Мала четверо старших братiв та двi старших сестри. Отож Катруся отримала в нагороду велику купу кузенiв. Усi вони були старшими, зарозумiлими та частенько кепкували з малоi. Родина любила збиратися разом. І тобi хотiлося в такi митi стати невидимкою або подорослiшати, щоб нiхто не ставив тебе на стiльчик i не змушував декламувати вiршик, щоб не шарпали за кiски, не обзивали плаксiйкою, не витирали брудних рук об твое красиве рожеве плаття… І таких «щоб» було дуже багато… Та попри все ти дуже любила отих галасунiв-вередунiв, бо вiдчувала себе частинкою чогось великого i це наповнювало тебе радiстю, любов’ю та щастям. Зi смертю батькiв усе припинилося. Галасливоi великоi родини просто не стало. Ти пам’ятаеш тiльки уривки фраз, що кидали в твiй бiк серйознi та набурмосенi тiтки з дядьками, наче ти валiза без ручки, яку неодмiнно кудись треба прилаштувати, бо шкода викинути. «Та йой! У мене своiх трое. Живемо у двох кiмнатах. Нiна приведе зятя, а то ж ше один рот… Куди?» – «Я теж не годен. Теща пiсля iнсульту. Орися в Італii i нам своiх двох пацанiв пiдкинула. Зять – алкаш…» i так далi й тому подiбне. Лише тiтка Олена мовчала, слухаючи виправдовування родичiв. І врештi не стрималася та категорично заявила: «Катю забираю до себе. У мене iй буде добре». Нiхто не заперечував. Усi зiтхнули полегшено. От i слава Богу! Олена не мае власних дiтей i чинить дуже по-християнськи. До того ж родину омине лиха слава тих, хто спровадив дитину-сироту в дитбудинок. А як то бути вiдкраяною частинкою вiд великоi любовi, радостi та щастя – нiхто i не подумав.

Тiтка Олена так i не стала для тебе другою мамою. Вона нiколи не нав’язувала тобi себе, просто опiкувалася твоiм побутом та здоров’ям. Не лiзла в душу, але й не плювала туди. Розчарування, перше кохання, перемоги, двiйки, п’ятiрки, бiйки, розбитi колiна, вiкна, носи, вступ до вишу, подруги, якi нiколи не стануть близькими, – ти через усе це пройшла сама. Бо тебе не навчили довiри. Ти назавжди запам’ятала той день, коли твоi рiднi дядьки та тiтки виштовхали тебе зi свого життя. І тому тобi найлiпше було лишень наодинцi з собою.

Одного лiтнього спекотного вечора тiтка Олена ляже спати i не прокинеться. Зупинка серця в тоi, котра не любила бiгати по лiкарнях, вважаючи себе найздоровiшою у свiтi.

Пiсля похорону та дошкульних слiв тiтчиних родичiв (бо тiтка i квартиру, i дачу, i все майно заповiсть Катрусi), ти вкотре залишишся покинутою. І знову втiкатимеш вiд вiдчаю i прибiжиш на вокзал. І будеш стояти посеред зали, читатимеш табло, проводжатимеш та зустрiчатимеш потяги… І так усю нiч, аж до ранку… Вигадуючи тих невiдомих, котрих зустрiчаеш чи котрих виряджаеш. І пiд ранок тебе трiшки попустить. І ти повернешся у порожню тiтчину квартиру й затiеш велике прибирання. І знайдеш ненадiсланi листи тiтки Олени… Адресованi твоему батьковi.

Листи, в яких спочатку зовсiм юна, далi вже старша, та все ще закохана Олена розмовлятиме про кохання зi своiм Василечком… Василечком, якого впiзнае в нареченому на весiллi троюрiдноi сестри Маринки. Василечком, який у Львовi вчився в унiверситетi, мешкав у гуртожитку i вподобав собi моторну Оленку-веселун-ку. То Василько так нiжно ii називав. Яке то було кохання? Принаймнi для Олени – справжне i назавжди. А п

тiм… Олена познайомить Василя зi своею далекою родичкою, сестричкою найменшою, рiднею по маминiй лiнii. Та приiде у Львiв на пiвтора дня, туди-назад. Чи то щось купувати, чи просто мiсто подивитися.

Вже й не згадати. І наче нiчого такого не зауважиться. Шiстнадцятилiтня Маринка, ще геть пуп’янок, сором’язливо опускатиме очi, коли Василь жартуватиме. А красунi Оленi й на думку не спаде ревнувати його до малоi… Маринка наступного дня повернеться додому. Олена з Василем вiдведуть ii на вокзал. Василь жартома крикне навздогiн потягу, що рушить: «Виростай скорiше, Маринко! Я чекатиму!» Оленка майже не зрозумiе сказане хлопцем i тiльки згодом розшифруе кинутi зовсiм не на вiтер слова. А життя триватиме… Вони з Василем будуть ходити в кiно на останнiй сеанс, цiлуватимуться пiд кленами та каштанами на Високому замку. Вона освiдчиться Василевi в коханнi. Вiн у вiдповiдь промовчить. А коли вона вперто напосiдатиметься, випитуючи: «Чи любиш ти мене?», вiн iй м’яко вiдповiсть: «У нас усе життя попереду, Оленочко! І квапити його не варто». Далi поцiлункiв Василь так i не пiде… А згодом його заберуть до вiйська, Олена ж залишиться чекати на нього. Писатиме чи не щодня. А Василь? Спочатку зрiдка вiдповiдатиме, та за пiвроку геть перестане. А гордiсть не дозволить гоноровiй львiвськiй панночцi наполегливiше домагатися хлопця… Промайне два роки армiйськоi муштри. Василь так i не повернеться анi до мiста, анi до унiверситету. У вiддiлi кадрiв на ii допити врештi зiзнаються, що Василь Сидорченко перевiвся вчитися в iнше мiсто. Так, правильно… У нього все життя попереду. А ii наче закiнчилося. Наче вирвали душу. Залишаться тiльки оцi ненадiсланi листи, якi вона продовжуе писати ще вiд вiйська своему Василечковi, охайно складаючи у незапечатанi та пiдписанi конверти.

А через три роки буде весiлля у троюрiдноi сестри, тоi самоi чорноокоi Маринки. Й Олена на весiллi впiзнае в нареченому свого Василька-Василечка-Васька. Маринка виросла, i Василь дотримав слова – дочекався та взяв ii собi за дружину…

Важко уявити, що вiдчувала тiтка Олена на весiллi. В листах цього нема. Тiльки гiркота й бiль через втраченого коханого, але не втрачене кохання. Навiть одруженого вона продовжувала його любити, бажала Маринi та Василю щастя, бо хiба серцю накажеш, i продовжувала щотижня писати чужому чоловiковi ненадiсланi листи.

Листiв назбиралася цiла купа. З них можна було написати iсторiю життя цiеi дивноi жiнки, тiтки Олени. І навiть коли Василь з Мариною трагiчно загинули, Олена продовжувала листами розмовляти з коханим. То з листiв Катруся дiзнаеться, що тiтка все ж любила ii, наче рiдну, хоч нiколи про це дiвчинi не говорила. Тiтка так i не вийшла замiж, присвятивши свое життя тому найдорожчому, що лишилося пiсля Василя, – споминам i Катi.

Кажуть, що чужi листи читати не можна. Так, не можна, коли не дозволено. А в кого просити дозволу? Оленка зараз там, де мала бути. Поруч iз Василем та Мариною. А ти жива i зараз тут, одна-однiсiнька… Зi своiм знанням, горем та розумiнням, що тiтку Олену ти любиш не менше, анiж рiдну маму. Чому тiтка нiколи не говорила тобi слiв любовi? Можливо, боялася, як у випадку з Василем, почути щось прикре у вiдповiдь?

І вкотре ти втiкаеш на Двiрцеву площу. Вокзал – як лiки вiд самотностi, а не лишень од вiдчаю та болю. Бо ти не вiдаеш, чому так склалося в життi цих трьох найрiднiших для тебе людей – мами, котра любила Василя; Василя, котрий покохав Маринку з першого погляду; Олени, яка подарувала Василевi велике кохання, та не зумiла зробити його своiм.

Ти сидиш на лавочцi у скверику, навпроти вокзалу. Спостерiгаеш за ромами, якi цуплять у роззяв гаманцi, задурюють голови ворожiнням довiрливим панночкам, напускають туману в очi пустобрехами та обiцянками, зв’язують волю, по-злодiйськи, крадькома, пiдкидають лихо у валiзи, вицмулюючи щастя… Може, тодi й тобi щось пiдкинули? Вузлик лиха, пiдписаний словом «невезiння».

Бо через вiсiм мiсяцiв ти вкотре примчиш сюди, цього разу рятувати власне серце. Збирати його докупки, змушувати битися. Знову вокзал… Укотре вокзал… І можливо, вже востанне вокзал, бо… Щось чорне та лихе затопило твою душу, i ти не можеш собi дати з цим ради.

Сергiй тобi чiтко сказав, що любовi не iснуе. Є тiльки бажання володiти, мати, отримувати, а коли цiлi досягнуто – стае нецiкаво. І ти йому тепер не цiкава. Ти нiкому не цiкава. Стоiш i ковтаеш мовчки вiдчай, втупивши очi в табло вокзалу. Львiв – Киiв, перший перон, вiдправлення о 21:46… Львiв – Вроцлав, Львiв – Варшава, Львiв… Пелена води затулила очi, й ти вже не можеш читати. Ти ледве стримуешся, щоб люто не завити вiд ненавистi до хлопця, до себе, до свiту. Але маеш це витримати. Бо тi, хто поруч iз тобою, лише мандрiвники, що приiжджають-вiд’iжджають-зустрiчають, i твоя ненависть не мае стати iхньою…

Згадуеш, безсила та розчавлена розумiнням. Але ж було вiсiм мiсяцiв перебування в раю? Здалося, що по смертi тiтки хтось могутнiй пожалiв тебе i подарував щастя. Сергiй з’явився у твоему життi, наче ласка Божого серця.

и нiколи не мала з чоловiками поважних стосункiв. І не тому, що надто серйозна чи перебiрлива. Нi. Просто якось траплялися не тi, з ким би було не лише цiкаво, а хотiлося бiльшого, нiж сходити в кiно чи випити кави. Принаймнi написати бодай одного такого листа, якого написала тiтка Олена своему Василечку. І раптом з’явився Сергiй. То трапилося на днi народження колеги. Вже пiвроку ти працюеш у школi вчителем математики i розумiеш, що мусиш спiлкуватися, йти до людей, мати друзiв. І коли теж новачок у школi, вчителька музики Оксана, запросила тебе на вечiрку, ти не вiдмовилася. Чоловiк Оксани познайомив тебе зi своiм давнiм другом Сергiем, який одразу ж почав називати тебе «мала», а пiсля вечiрки майже нахабно заходився проводжати. Ти ледве вiдшила його тодi. Але впертий пан не захотiв вiдшиватися. Вже наступного дня дав про себе знати. Доволi легко роздобув номер твого мобiльного… Почав надзвонювати. Звiсно, ти кидала слухавку, не вiдповiдала. Тодi вiн задарував тебе квiтами – розкiшнi троянди приносили i на роботу, i додому. Сергiй утнув багато романтичних дурниць, якi так подобаються дiвчатам: повiтрянi кульки у виглядi серця, прив’язанi до гiлок дерева в тебе пiд вiкнами, та великi бiлборди навпроти роботи з твоiми свiтлинами. Здоровенне фото Катi i внизу пiдпис: «Я шаленiю вiд Тебе!» І ти, несподiвано для себе, зачинаеш себе ловити на думцi, що цей пихатий самозакоханий типчик тобi подобаеться i ти готова пiти з ним не тiльки на каву, а й повечеряти разом.

Вiн спочатку тихцем залiз у твоi думки, потiм у життя, а затим i в лiжко… Катя закохалася. Ранками, коли прокидалася ранiше вiд Сергiя, зазирала в його заплющенi очi, намагаючись прочитати там свою долю – чи назавжди це? І хто вона для нього? Кохана чи коханка? Сергiй казав, що хотiв би мати ii за дружину i за матiр своiх дiтей, та жодного разу не прохопився, що любить. Чи любить? Боялася запитати, згадуючи листа тiтки Олени i слова коханого Василечка – «квапити життя не варто». Боялася, що коли спитае – то сполохае свое щастя. Як тiтка Олена колись.

Та не було чого полохати. Бо все закiнчилося, як i почалося, умить. Ти вранцi пiшла на роботу, залишивши коханого в лiжку. У нього перемовини з iнвесторами аж о другiй пополуднi, тож хай собi спить… У Сергiя певнi проблеми в бiзнесi, зараз стiльки нечистих на руку розвелося. Вiн цього дня так i не зателефонував. Катя йому теж не могла додзвонитися… Автовiдповiдач чеканив одну i ту саму фразу – телефон абонента поза зоною досяжностi… Заспокоювала себе думкою – перемовини з iнвесторами затягнулися. Сергiй не прийшов ночувати анi цього дня, анi наступного, анi через тиждень. Ти обдзвонила всi лiкарнi, морги, полiцiйнi вiддiлки, спiльних знайомих, друзiв, приятелiв. Телефонувала навiть батькам Сергiя (вициганила номер у чоловiка Оксани). Жiночий голос на тому боцi холодно повiдомив, що Сергiйко живий, здоровий та надто зайнятий справами, щоби перейматися стосунками з рiзними там курвами, котрi вiшаються на шию довiрливим та вихованим хлопчикам.

А пiсля зателефонуе Оксана i ти почуеш сумну правду про свого-несвого Сергiя. І про нову його пасiю. Нову?

– А я? – Ти питатимеш про це не Оксану, ти питатимеш себе. І ти не вiритимеш. Не може бути, бути не може… Вiн хотiв мати тебе за дружину, за матiр спiльних дiтей. Сам так казав i не раз. Чи не хотiв? Чи то були тiльки слова?

І ти поженеш на вокзал. Проведеш там нiч, збираючи докупи думки, зустрiчаючи та проводжаючи вiтер. Запитуючи когось невiдомого про вiру та зневiру… Хтось невiдомий мовчатиме. За нього вранцi тобi все скаже Сергiй.

Вiн зателефонуе, щойно ти повернешся з вокзалу. Чужим та крижаним голосом повiдомить, що все закiнчено. І дива не буде. Бо любовi не було. Їi насправдi не iснуе. Люди просто використовують одне одного, i коли iнтереси iндивiдуумiв збiгаються – тодi вони разом.

– Кать, ми ж з тобою сучаснi люди. Чого ти до матерi дзвониш? У неi цукровий дiабет, iй не можна хвилюватися. Я зустрiв iншу. Менi з нею комфортно. Так, я казав, що волiв би мати тебе за дружину i за матiр моiх дiтей. Але коли знаходиш кращу кандидатуру для цього, то обираеш те, що якiснiше. Вважатимемо, що ти не пройшла вiдбору. А любов? Їi просто не iснуе. Забудь.

І ось ти, розчавлена й нещасна, сидиш на кухнi в Оксани та запиваеш свiй бiль гiрким чаем.

– Хочеш знати, хто ця iнша? Це едина донька його дiлового партнера – Вальдемара Георгiйовича. Звати Алевтина. Нещодавно повернулася з Англii. Спочатку там навчалася, згодом вискочила замiж. За лорда, графа чи пера… Ну, щось таке! І отримала титул-статус чи що там дають… Але благовiрного якось злапала на подружнiй зрадi. Розлучилася. Вiдсудила у нього купу бабла та й «з горя» вiдкрила у Лондонi художнiй салон. Аж раптом в Англii дiвчинi стало нудно. Ось i приiхала до батькiв у вiдпустку. А щойно побачила Сергiя, випадково у тата на роботi, то захотiла мати нову iграшку. А хiба тато може вiдмовити единiй донечцi? Тим паче, що Сергiй умiе бути переконливим. Ти ж про це знаеш, Катю! І Вальдемару Георгiйо

ичу подобаеться Сергiй – гарна освiта, хорошi батьки – набожнi греко-католики, з iнтелiгентним корiнням, а ще спiльний бiзнес та спiльнi iнтереси.

– А кохання? – прохопилося в тебе.

Оксана сумно хитае головою.

– Ти вибач менi, Катю, що я тобi вiдразу про Сергiя не розказала. Чоловiк просив не втручатися – дорослi люди, самi розберуться. Але… Я мала тебе бодай попередити. Та, чесно, я не думала, що у тебе з ним так далеко зайде i ти таки закохаешся у цього фраера. Ти ж розумниця! Сергiй не однiй спаскудив життя. Це птах не нашого неба. Вiн коли нап’еться, то приходить до мого чоловiка типу на сповiдь. Вони однокласники. Я залишаю iх наодинцi. Сама йду спати. Але не завжди спиться i доводиться слухати… Знаеш, хто ти насправдi для нього? Трофей. «Зловив пташку, обскубав i викинув». То його слова. Радiй, що без наслiдкiв для тебе все закiнчилося. Вiд нього тут одна довiрлива залетiла i навiть народила хлопчика. Зоряною звати. Красива дiвка. А вiн скористався й залишив. Вiд дитини вiдмовився. Сказав, що не його. Обiзвав хвойдою. То вона пiсля цього наче здурiла. Навiть на Кульпаркiвську потрапила. Мае тепер там свiй кабiнетик. Бiдна жiнка.

– А дитина? Вона теж на Кульпаркiвськiй? – Ти дивишся на Оксану переляканими очима. Ти iй не вiриш.

– Нi. Дитину не можуть залишити з божевiльною. Ще щось собi чи малому зробить. Вона ж пробувала вени рiзати та вiшатися. Їi добре стережуть. Зоряну позбавили батькiвських прав. А вона хлопчика Сергiем назвала, уявляеш? Дитина в якомусь притулку.

– А батьки? Дiд з бабою тобто.

– Чиi? Сергiевi? Гм…

Ти згадуеш розмову з матiр’ю Сергiя.

– Нi. Зорянинi. Це ж онук. Рiдна кров.

– Батька в Зоряни немае. Мати алкоголiчка. Іншi родичi теж непутящi. Та що тобi до чужоi бiди, Катю? Радiй, що той засранець вчасно забрався з твого життя.

Радiти? Як? Хiба можна переформатувати серце?

Знову вокзал… Але цього разу вокзалу замало. Може, собi збожеволiти чи кинутися пiд потяг? Та не можна – не можна – не можна. Самовбивць не пускають анi до раю, анi до пекла.

Ти навiть не пригадуеш, як купила квиток в один бiк. До станцii свого дитинства. Ти поiдеш додому. З одного вокзалу на iнший. З одного рiдного мiста до iншого – рiдного мiстечка. Скiльки рокiв ти там не була? Ох, важко й порахувати… Може, десять… Тiтка не любила iздити в гостi до колишньоi рiднi.

Тiтка Олена щонедiлi водила тебе до церкви. Ви обов’язково ставили свiчки за упокiй рабiв Божих Василя i Марини. Олена все примовляла, що нема потреби на цвинтар ходити. Душi покiйних уже й так на небi, а тiло – тлiн i належить тiльки землi. Ти погоджувалася з тiткою, бо вона старша й мудрiша. А коли тiтки не стало, ти продовжувала щонедiлi ходити до церкви та ставити свiчки за упокiй. Та не двi вже, а три.

Потяг рушив. І ти, втомлена, зчорнiла вiд болю i слiз, без багажу, вбрана геть не по-дорожньому, сiла й поiхала свiт за очi. І ось тепер стоiш у тамбурi купейного вагона й дивишся у нiч… Усе наче вiдбуваеться не з тобою… Зрештою, в усьому винна сама. Нi подруг, нi близьких, лише темна нiч усерединi й чорнота за вiкном… За 25 рокiв життя так i не надбати собi бодай одного друга. Чому? Що з тобою не так? Нi… Є в неi друг. Один, справжнiй та вiрний. Вокзал…

Грубий голос провiдницi за спиною:

– Агов, дiвчино! Ти так i не лягала? Боялася станцiю проспати? Так я ж сказала, що розбуджу. За три хвилини прибуваемо.

Ти бредеш порожнiм мiстом свого дитинства. Нiчний цвинтар, похмурий, тяжкий вiд хрестiв i разом з тим геть нiчим не гiрший вiд якогось iншого мiсця у твоему всесвiтi. Притулок для решток тих, хто вже не тут. Ти проплакала на могилi мами й тата чи не всю нiч. Сама не знаеш, де стiльки слiз знайшлося? Напевне, назбиралося за тi роки, коли мовчки свiй вiдчай ховала то на вокзалi, то в серцi. Зi сльозами витiкала образа на батькiв, якi саму тебе залишили. Образа на Сергiя, запах якого досi живе всерединi твого тiла, i твоi пальцi досi пам’ятають його шкiру на дотик, серце згадуе його голос, його подих назавжди став частинкою твого вдиху… А видихнути його з себе ти так i не спромоглася.

І ось тепер стоiш бiля маленького озерця посеред мiського парку. Тато з мамою часто приводили тебе сюди. Це було казкове мiсце. Мама-красуня i тато – твiй герой, який пiдкидав тебе, малу, вгору, аж до сонця, i ти махала руцями, наче хотiла злетiти, i реготала заливисто. Мама щасливо всмiхалася, всмiхалося й сонце, i небо, i дерева, i свiт. А ще на тому озерi жили чорнi лебедi. Диво, дивовижне i прекрасне. Пара: вiн i вона. Добрi люди змайстрували для них невеличку хатинку, пiдгодовували, i тi, вiдповiдаючи взаемнiстю, приводили на свiт потомство – маленьких пухнастих лебедикiв. Зараз вiд хатинки не лишилось i слiду. Вiд лебедiв теж… Тiльки одноокий лiхтар кволо пiдморгуе жарiвкою, що ледве дихае. Смутку додаеться… Починаеться дощ. Поки кволенький i неспiшний. Ледачi краплi роблять кола на плесi води, виписуючи розпачливо букву «о-О-о». То озеру, певно, також болить…

Навiть у темрявi видно, скiльки бруду та см

ття зараз тримають його береги. Люди вмiють усе зруйнувати, навiть пам’ять. Ти знову плачеш i дивишся на краплi, якi, стаючи буквами, розходяться поверхнею води. Розпач, розпач, розпач. Та дощ шепоче геть iнше тобi на вушко: «Не плач, не плач, не плач!»

– Доброi ночi! Чи не запiзно для прогулянки, люба панно? – за твоею спиною чуеться жiночий голос.

Ти озираешся. Неподалiк старша панi в елегантному бiлому капелюшку, в довгiй аж до землi чорнiй сукенцi. В руках жiнки повiдок, у ногах – собака. Пес хижо показуе зуби, але не встигае анi гаркнути, анi шарпнутися, бо панi в бiлому капелюшку нахиляеться i шепоче йому щось на вушко. Той вiдразу ж заспокоюеться i всiдаеться спокiйнiсiнько в ногах господинi.

– Ось тутечки лавка, хоч вона i мокра, але ж i ти не сухiша – сiдай поруч. Погомонимо, любко.

Панi сiдае на мокру лавку, навiть не стараючись ii чимсь накрити чи бодай стрiпати з неi воду. Ти втомлено сiдаеш поруч. Такий нескiнченний день. Твiй погляд падае на мирного пса, i майже зойк вириваеться з грудей – це не пес, це вовк?

– Це не вовк. – Жiнка наче читае твоi думки. – Схожий трiшки. Порода така, аляскинський маламут. Їх доволi часто плутають iз вовками, i щоразу доводиться пояснювати, щоб люди не лякалися. Живемо разом – вiн i я. Костею звати. Вгадай, хто в хатi головний? Ще третi пiвнi не спiвали, а Костя мене вже на прогулянку кличе.

Ти вдавано розумiюче киваеш. Чи не все одно?

– Ти не тутешня. Я тутешнiх молодих людей усiх знаю. Лише рiк, як не вчителюю. У нас на цiле мiсто аж одна школа. Зате велика й гарна. Я вчителька молодших класiв. Звати мене Раiса Володимирiвна. Гм… Тобто вже колишня вчителька. Пiсля пенсii ще 15 рокiв працювала. А тепер ось тiльки Костю навчаю, а може, то вiн мене. По-рiзному… – жiнка нiжно гладить собаку по головi.

А тодi рiзко повертае голову у твiй вбiк, чекаючи вiдповiдi. І ти мусиш щось казати:

– Нi, я таки тутешня. Тут народилася та прожила шiсть щасливих рокiв. А знаете, як не дивно, але я добре пам’ятаю цей парк. Вiн тодi був юний i чистий. А плесом плавали чорнi лебедi. Я донька Марини й Василя Сидорченкiв. Катя Сидорченко. Коли батьки загинули в аварii, мене тiтка Олена забрала до себе у Львiв. Тiтка померла, й ось я тут. Сама не знаю, чому.

І ти незчулася, як розповiла геть чужiй людинi про свое життя. І про батькiв, i про тiтку, i про ii листи, i про Сергiя, i про вокзали… Жiнка чемно слухала, не перебиваючи. І, здаеться, пес теж слухав, бо лежав сумирно, навiть подихом не видаючи своеi присутностi. Урештi ти вмовкла. Усi слова було сказано. Вiдчай, бiль, неспокiй, туга. Ти таки втомилася все це в собi носити.

Жiнка в бiлому капелюшку бере твою холодну мокру долоню у свою. Рука в неi суха та тепла, i раптом ти вiдчуваеш, як тепло вiд руки жiнки перетiкае в тебе, стае твоiм. Тобi зараз добре, наче вдома. В парку, на лавцi, поруч iз чужою людиною.

Жiнка починае говорити, тихо, спокiйно, розважливо:

– Менi бабця якось розповiла одну бувальщину. Тобi буде корисно ii почути. Жила собi на свiтi бiлому молода жiнка. Дуже добра i лагiдна, мухи не образить. І наче все в неi гаразд: i батьки ii люблять, i люди поважають, але разом з тим почуваеться вона всюди чужою – i вдома, i на роботi, i в рiдному красивому мiстi. І коханого вона собi знайшла, i друзiв наче мала, але все видавалося якимсь несправжнiм чи що. Зажурилася жiнка. Чого ж iй не вистачае? Може, найважливiшого? А що найважливiше, вона поки так i не втямила.

І намарився iй однiеi ночi сон. Начебто пташка нащебетала, що тодi вона стане щасливою та отримае те найважливiше, коли серед пустелi вiднайде закинуту криницю, розчистить ii та стане усiх спраглих поiти водою з неi.

Уранцi жiнка прокинулась i вирiшила у своему життi щось змiнити. Вона звiльнилася з роботи, попрощалася з друзями та коханим, замкнула на ключ квартиру, сiла в потяг i поiхала шукати пустелю iз закинутим колодязем. Пустелю вона знайшла доволi швидко, хоч iх у нашому свiтi не так i мало. От навiть наше мiстечко ще трiшки – i перетвориться на неi… Але зараз розмова не про це, а про нещасну жiнку, яка просто не могла себе знайти. Тож розшукала жiнка пустелю, вiдкопала закинутий колодязь, вiдчистила i стала чекати… Отих самих подорожнiх, спраглих, щоб напоiти iх.

Вряди-годи, не так часто, як би хотiлося жiнцi, до колодязя таки забредали спраглi. Люди щиро дякували жiнцi за воду, i ii серце щоразу наповнювалося теплом i радiстю. Вона нарештi вiдчула свою потрiбнiсть. Посеред пустелi, на краю свiту. В кожного, звiсно, свiй край. Для цiеi жiнки край свiту був у пустелi.

Та одного разу до криницi пiдiйшов вродливий стомлений чоловiк. Сподобався вiн жiнцi. Вiн не прохав пити, а чекав, коли вона сама йому запропонуе, та ще й пiднесе. Жiнка рада була такому гостю. Дiстала свою найкращу посудину, наповнила ii по вiнця прохолодною водою i подала незнайомцю. Той обережно взяв до рук келих, пiднiс спочатку до носа, понюхав, тодi ледве приклався вустами, невдоволено скривився, надпив, а рештки сердито вилив собi пiд

ноги. Тодi обiзвав жiнку останнiми словами, а ii воду – отрутою, крикнув, що ii колодязь треба зрiвняти з землею, щоб навiть слiду не залишилося. А ii добряче побити, бо поiть вона людей гидотою. Вiн верещав i лаявся. Прокльони сипалися з його вуст горохом, i раптом тиха та завше сумирна й спокiйна жiнка не втрималася. Вона ж своiми руками розчистила цей колодязь, живе самотиною, не скаржиться на життя, догоджае усiм. Насадила маленький городець i тiльки з нього мае для тiла поживу, а для серця i душi – розраду. Бо не одного спраглого врятувала ii вода. Жiнка й не спам’яталася, як накинулася з кулаками на чоловiка. І де сила взялася. Чоловiк вiд несподiванки почав задкувати, перечепився ногою через камiнь, упав навзнак i вдарився головою простiсiнько об цямрину. Мить – i вiн лежить бездиханно в ногах сторопiлоi жiнки. Вона щойно вбила людину?

Жiнка не встигае й спам’ятатися, бо до ii оази пiд’iжджае новий подорожнiй. Вiн пiдбiгае до бездиханного тiла чоловiка, нахиляеться над ним. А коли пересвiдчуеться, що той мертвий, з радiсними криками кидаеться до жiнки: «О, благородна панi! Цей покидьок – гвалтiвник i вбивця. Дякую вам щиро. Ви не тiльки цiлющою водою напоюете спрагле тiло, ви зараз як меч правосуддя…» – «Я його не вбивала, вiн випадково оступився i впав», – виправдовувалася жiнка. «А хто вам сказав, що це випадково?» – кланяючись жiнцi, вiдповiв подорожнiй. І щойно вiн це промовив, як усе довкола почало змiнюватися. Навкруги зазеленiла трава, сухi дерева вкрилися молодими листочками, а колодязь наповнився водою так щедро, що вона почала виливатися через край i за мить потекла струмочком…

От i вся притча, панночко. Ви менi нагадуете мене колишню. Я виросла в столицi. Навчалася в унiверситетi, моi батьки тiльки через любов до мене трималися купки, хоч насправдi ненавидiли одне одного. Я мала коханого, який мене зраджував iз найкращою подругою. Я робила вигляд, що в мене все гаразд, хоч i почувалася зайвою – i вдома, i в мiстi. І коли бабуся менi розповiла цю притчу, я вiдразу не зрозумiла, що вона про мене. Але коли настав час розподiлу в унiверситетi й мене направляли на роботу в це маленьке мiстечко, а мiй татусь готовий був заплатити, тiльки щоб мене вiд цього вiдмазати, я чи не вперше влаштувала бунт. Я залишила столицю, розв’язала руки батькам, вони розлучилися згодом i вже поодинцi стали щасливими. Послала куди подалi й подругу, i коханого, переiхала жити сюди й геть нi про що не жалiю. На початку було нестерпно важко, дитино. Та коли не докладеш зусиль, твоя криниця так i залишиться захаращеною, а пустеля не вкриеться зеленню…

Жiнка ще щось говорить, але Катруся вже ii не чуе. Повiки стають важкими, думки застилае туман, десь далеко-далеко звучить знайома мелодiя, така схожа на перестукування колiс на вокзалi – тудух-тудух… Вона знае, що далi робити… Вона тепер знае… Знае…

***

Вокзал. Здебiльшого шарварок i багато заклопотаних облич. Однi зустрiчають, радiсно чи вдавано радiсно, iншi змучено чекають на потяг, ще iншi просто вештаються вокзалом… Хоча… «Просто» нiколи не бувае. Бо коли ти потрапляеш у таке мiсце, мае бути привiд чи причина, щоб ти в ньому опинився.

– Мамо, матусю, а наш поiзд уже скоро?

– П’ятнадцять хвилин чекати, Сергiйку. Тiльки п’ятнадцять хвилин. Ти так i не сказав, як тобi Львiв? Тiльки чесно, гаразд?

Хлопчик пiдморгуе мамi.

– Ну, непогане мiсто. Красиве, старе. Але якщо чесно, то вдома куди лiпше. І лебедi в тому Стрийському парку якiсь замученi. Нашi, хоч i чорнi, набагато гарнiшi. Й озерце наше чистiше, i парк затишнiший, i люду менше. Ех… І я дуже скучив, навiть за школою. А за Костею i за бабусею Раею, то слiв нема як. А ти хiба не скучила за своiми уроками?

– Скучила. Дуже!

– Мамо, я люблю тебе!

Катя посмiхаеться сину. Вiн геть не схожий на свого батька. Вiн так нагадуе Зоряну. Очi, волосся, уста. У когось мобiльний озиваеться гучною мелодiею «Океану Ельзи»:

Десь там, у океанi подiй,
Десь там, на висотi моiх мрiй,
Десь там, там, де пануе любов,
І я вiдчуваю, як серце спiвае!
Як поруч з тобою —
Життя починаеться знов!..
Починаеться знов!..

– Так, поруч з тобою, – впевнено говорить до сина Катя i пригортае його до серця.

    2016 р.

Муза плакала

Сталося. Ти повернувся.

Коли я перестала чекати, здригатися вiд звукiв лiфту, вiд дрiботiння дощу по вiконнiй шибi, перестала прислухатися до чужих крокiв на сходовому майданчику, гортати зачитану книгу споминiв, болiсно переживати знову i знову той фантомний бiль, який по собi залишив Ти.

Перестала. Бо…

…навчилася жити без тебе, облишила марити минулим…

Ти прийшов. Зателенькав вхiдний дзвiнок спотвореною музикою Шопена, я рвучко вiдчинила дверi. Я нiкого не чекала сьогоднi. Я просто тепер завжди так роблю. Не запитую – хто, чому, навiщо, просто рвучко вiдчиняю дверi. Я перестала боятися… Свого мiста, свого будинку, людей довкола, себе.

Стоiш. Тупцюеш на мiсцi. Наче не було тих рокiв без тебе, тих страшних днiв, годин, хвилин, секу

д, якi тиснули одноманiтнiстю, вбивали порожнечею, лякали холодом, бо без тебе. Стоiш. Мнеш у руках букет. Квiти. Жовтi сумнi троянди – колiр смутку, нанизаний на тендiтнi рамена пелюсток. Трохи знiчено протягуеш:

– Ну, привiт, мурашко! Це тобi! Був неподалiк – вирiшив зайти та провiдати давню знайому!

Удавано весело й досить меланхолiйно говориш i пiдводиш на мене очi. О, я знаю силу твоiх очей – блакитних i чистих, наче щойно вимите небо. Коли довго дивитися в них, зачинаеш лiтати, мрiяти, а потiм… Потiм обов’язково падаеш i помираеш вiд кохання або вiд болю. Там чистота й наiвнiсть межують iз небезпеками впiймати зустрiчний вiтер, який поламае, потрощить крила, i тодi… А тодi можна й не вижити. Ти знаеш про силу свого погляду i тому просвердлюеш мене очима, i раптом… твоя дзеркальна самовпевненiсть розбиваеться на друзки. Нажахано робиш пiвкроку назад – i цiпенiеш.

Усе намарно, любий! Ти спiзнився. Прийшов вiдiгрiти душу? Здаеться, так це називаеться, коли згадують про колишнiх, утiкаючи вiд теперiшнiх. Дарма. Бо зараз тут згарище. Зола холодна, iскри давно згасли й стали спогадом…

Дивлюся тобi в очi. Нi, я не вiдводжу погляд. Не тепер.

– Заходь. Чого тупцяеш на порозi? Поп’емо кави. Потеревенимо. Скiльки ми не бачились? Два роки? Три? Як шалено летить час! Кухня знаеш де. А я вiзьму в кiмнатi вазу для квiтiв…

Ти повернувся до неi. Повернувся.

Сидиш на моiй кухнi та говориш, говориш, говориш… Про модернiзм, новий украiнський авангард у живописi, про, власне, головну твою гордiсть – авторську виставку. Ти став знаним i модним художником. Наша розлука пiшла, очевидно, на користь нам обом. Я ствердно киваю головою i… згадую, згадую, згадую.

Ти завжди був головним у моему життi. Я кохала так сильно, що була готова небо пiд ноги простелити, тiльки б тобi затишно ходилося, сонце в головi поставити, щоб тiльки для тебе свiтило й тебе зiгрiвало, зорi вплести в коси вiтровi – якщо це буде той проклятий сюрреалiзм, на якому ти завжди був поведений. О, ти цiнував мою жертовнiсть. Ти дозволяв себе боготворити, захоплюватися, кохати, завжди бути поруч… І, знаеш, тодi цього менi було достатньо, навiть коли доводилося о першiй годинi ночi бiгти тобi й твоiм друзям за пивом, бо воно раптом закiнчилося, чи о четвертiй ранку витягувати тебе з цюпи, куди ти «випадково» загримiв пiсля того, як на спiр п’яним та голим о третiй ночi стояв на головi у фонтанi Нептуна на площi Ринок i декламував соромiцькi вiршi, або коли… Досить, книга спогадiв пошарпана до непристойностi.

А чим (чи ким) насправдi була я для тебе?

– Маленька мурашка на шляху генiальностi! – це твоi слова. Одного разу ти випадково розчавив мене. Велика, мудра й генiальна людина просто не помiтила дрiбноi комашнi пiд ногами. Ти уявити собi не мiг, що й мурашка мае душу, серце i повну криницю слiз, заповнену зневаженим коханням.

«Любов довго терпить i все пробачае». Так каже моя мама. Тепер я знаю, що не все. А може, тодi це й не любов. Мое кохання було довгим, як найдовший лiтнiй день, i вiрним, як тiнь, що завжди поруч. Воно лiтало попiд хмарами й було вище неба. Воно розганяло негоду вiтром пристрастi, коли буревiй вирував над твоею головою i затуляв зорi. Мое кохання ходило землею i збирало нектар iз квiтiв для твого натхнення. Воно клало пiд ноги гiрськi едельвейси i, як цвiт папоротi, здiйснювало мрii. Моя душа вимагала небагато: трiшки тепла, трiшки поваги, трiшки любовi.

Одного разу в твоему життi з’явилася нова iнша. Скiльки iх було: для натхнення, для самоповаги, для творчого збагачення… Завжди знаходилося виправдання зрадам. Творчiсть генiя постiйно потребувала «свiжих емоцiй»… Та цього разу ти привiв ii не в свою майстерню, як робив зазвичай. (Якби це вiдбувалося у твоiй майстернi, то мураха й цю гiрку пiгулку легко проковтнула би.) Але… Ти привiв ii до мене i поклав у наше лiжко. Ви лежали пiд нашим небом, грiлися нашим сонцем, вкривалися нашим коханням… Я стояла i дивилася, як довкола мене помирае цiлий свiт, гасне сонце, падають зорi, вкриваеться iржею небо, плiснявою – земля, кригою – вода в криницi, а в душу заповзае темрява.

Ти самовпевнено встаеш iз лiжка. Брутально вiдштовхуеш мене вiд дверей спальнi й говориш:

– Слухай, мурахо, не затуляй менi сонце! – i грюкаеш перед моiм носом дверима.

І тодi я вмираю. Розчиняюсь легким серпанком у теплих променях свiтанку, стаю холодною кавою, не придатною до пиття, стiкаю цiвочкою на брудну вiд недопалкiв пiдлогу…

Помираю…

Ти не прийшов анi на похорон, анi на поминки… Тодi не прийшов.

Мене воскрешали довго. Маминi сльози вливали в тiло життя. Маминi руки гоiли рани. Маминi слова лiкували душу. Але все ж мене – тiеi, яку ти знав, – бiльше немае. Сходи на цвинтар спогадiв i занеси iй цi жовтi квiти. Я люблю жовтий колiр, та ненавиджу вiднедавна жовтi троянди, бо це твоi квiти, це ii квiти. Квiти тоi, якоi вже нема.

Бо коли помираеш – стаеш iншою.

Я змiнила смаки i вдачу, навiть сонце та небо, колiр волосся, зачiску, фах, прiзвище та iм’я. Я змiнила

номери своiх телефонiв: i мобiльного, i домашнього. Зробила у квартирi ремонт, придбала новi меблi, вставила новi вiкна для нового сонця… Два з половиною роки я не могла жити в одному мiстi з тобою, дивитися на однi зорi, пити одну воду. Менi здавалося, що це все отруено тобою. Вiд кохання до ненавистi – один крок. Так кажуть, можливо. Скiльки крокiв вiд кохання до байдужостi – я тепер знаю, набагато бiльше. Ти менi байдужий. Це навiть гiрше, нiж ненависть. Ти поки що цього не розумiеш. А може, й не зрозумiеш нiколи… Та менi…

…байдуже.

Бо нарештi Львiв перестав бути для мене тiльки тобою. Виявилося, що вiн набагато кращий вiд того Львова, який ти менi вiдкрив. Мiсто прийняло мене, бо я зрозумiла його сльози, його дощi, його меланхолiйний настрiй, замiшаний на кавi та на старих мурах давнiх кам’яниць. Я навчилася не впадати вiд його дощiв у депресiю. Навчилася блукати його мокрими вуличками пiд парасолькою i без. Навчилася чути, як крiзь його брукiвку й товщу лiт росте трава бiля костелу Івана Предтечi, в якому молилася ще дружина князя Лева Констанцiя. Навчилася слухати, як розпускаеться перша брунька у Стрийському парку, зацвiтають першi веснянi котики в Шевченкiвському гаю, цiлуються голуби пiд рукою коронованоi Свободи бiля купола етнографiчного музею. А як мелодiйно чалапае старими вуличками напiвпорожнiй трамвай! Як сонно дрiмае годинник на Ратушi! І тiльки гонорова панна Слава на фронтонi оперного театру так само мужньо й пафосно тримае у своiх тендiтних та чiпких руках пальмову гiлку…

Ти, напевне, вважав би мене божевiльною, якби почув, що я бачила на власнi очi, як Львiв своiми сльозами розчiсуе кам’янi гриви старим левам, що дрiмають бiля пороховоi вежi? І як бiля Домiнiканського собору Єпифанiй Дровняк дружньо пiдморгуе менi та промовляе: «Вiльним фальшиве небо не потрiбне»? І я йому вiрю, вiрю мiсту, але не тобi…

Я навчилася вiдрiзняти фальш вiд правди, любий. Тому – обережно зi словами.

А ти безупинно говориш. Перечiпаешся на деяких словах, закiнчення ковтаеш. Дивно, ранiше цього якось не зауважувала. Та ти навiть трохи картавиш. Це мене смiшить. Я гидливо кривлюся, наче з’iла щось кисле. І продовжую варити каву. Таку, як ти любиш, – густу, смоляну, темну, з гвоздикою, корицею та терпкiстю.

Простiр кухнi наповнюеться запашним ароматом. У Львовi кава завжди особлива. І кожна правдива львiвська газдиня мае свiй винятковий рецепт. Моя кава теж унiкальна. Бо вона пахне не лишень гвоздикою та корицею… Ще трохи сухими пелюстками хризантем, якi я завжди додаю до кавових зерен, коли iх мелю.

Розливаю терпкiсть у крихiтнi горнятка. Ти так любиш цю каву: мiцну, чорну, хризантемну.

– Знаменита кава, мурашко! Як завжди – бездоганно та елегантно. Густа, наче смола. Темна, наче горобина нiч. Гiрка й запашна, наче справжня жiнка. Наче Ти. Нiхто так вишукано не вмiе заварювати каву.

Здивовано вглядаюся в тебе. О, невже ти став романтиком? Таких панегiрикiв моя кухня вiд тебе ще не чула. Моя кава для тебе завжди була лишень кавою…

Та я чомусь геть не млiю вiд твоiх комплiментiв. Бо це лишень букви, фiлiгранно загорнутi у слова, а потiм переведенi у фальшиву мелодику твого голосу. Тебе це бентежить. От i цукор розсипав. Знiчено почав його збирати. Ти п’еш каву з цукром? Вiдколи? Напевне, це старiсть, бо солод перебивае смак гвоздики, аромат корицi, терпкiсть хризантем i ти це знаеш.

Говоримо нi про що, ведемо свiтську розмову – або товчемо воду в ступi. Ти продовжуеш мене дивувати, сиплеш комплiментами направо i налiво. Про новий колiр мого волосся, який менi так пасуе, а красивiй жiнцi пасуе все, про те, що я змiнила не тiльки шпалери в кухнi, а й гардеробчик – довжину спiдницi та довжину нiг, що ошатнiсть у моiй кухнi та й у всiй квартирi така, що аж хочеться тут залишитися жити… Хапаеш мене за руку, пiдносиш ii до губ. Цiлуеш моi пальцi. Кажеш, що моя шкiра пахне хризантемами та кавою, що усмiх мiй, наче у янгола, що уста моi, наче спiлi лiтнi вишнi.

Слова, слова, слова… О, звiсно, таке чути завжди приемно. Слухати, та не вiрити.

Раптом прокидаеться бурчанням домашнiй телефон. Визволяю свою руку з мiцних твоiх обiймiв. Неспiшно виходжу в коридор i беру слухавку. Телефонуе мама. Вона на вiдстанi чуе… тебе. Говоримо про якийсь дрiб’язок, нагадуе, що у мене важлива зустрiч за годину. Я пам’ятаю про це i все ж щиро дякую мамi за нагадування. І не тiльки за це… Бо вона менi щойно ще раз нагадала, хто ти насправдi такий. Чую, як на тому кiнцi мама кладе слухавку. Та все ще тримаю свою бiля вуха.

– Так, так, – голосно смiюся. – Я тебе також цiлую, любий. Так, так! Я тебе також кохаю. Незабаром побачимось.

Кладу слухавку. Знаю – ти дуже уважно слухаеш. І «правильно» все зрозумiеш. Збираю всю силу волi в кулак. Озираюсь i шпортаюся на твоему розпачливому поглядi. Очi кольору неба заволокло грозовими хмарами. Двобiй завершено. Якусь мить мовчимо. Тиша, здаеться, з’iдае звуки i робиться вологою. Вiд неi пiтнiють долонi. Ти так i не зрозумiв, коли програв.

Металевим безбарвн

м голосом порушую мовчання:

– Вибач, любий друже! У мене побачення. Трiшки поспiшаю. Приемно було зустрiтись та довiдатися про твоi успiхи. При нагодi вiдвiдаю твою виставку, обiцяю. Спасибi за запрошення. Бувай. Привiт львiвському бомонду.

Тепер ми квити – цього разу я зачиняю перед твоiм носом дверi, не грюкаючи, тихесенько i назавжди.

У мене справдi зустрiч: дiлова й дуже важлива. Я впевнена – все буде бездоганно. Що менi якiсь там багатоголовi дракони? Адже я перемогла самого мiнотавра, який ладен був мене з’iсти…

Шукаю мобiльний, як завжди, десь посiяла. Вiн спокiйнiсiнько мовчить на холодильнику в кухнi. На столi натикаюсь на каталог твоеi виставки. Спецiально залишив. Не встояв, щоби не похвалитися. На обкладинцi натюрморт iз жовтих троянд, пiд ним готичними лiтерами виписано – «Персональна виставка “Муза”». Цiкаво, хто вона – твоя Муза, та жiнка, котрiй ти присвятив цiлу виставку? На обкладинцi, пiд назвою, так гарно говориться про неi: «Усi портрети художника присвяченi однiй жiнцi, Музi митця. Єдинiй, справжнiй, неповторнiй…» Я рада, що ти знайшов ii. Ту – едину. І вже не сприймаю твiй вiзит як спробу нападу. Розумiю його як намагання вибачитися за помилки минулого. По-iншому ти перепрошувати не вмiеш.

Мобiльний озиваеться музикою лiта, мелодiею Вiвальдi. На екранi висвiтлюеться невiдомий номер. Якусь мить вагаюсь: а може, вiдключити? Я ж поспiшаю… І все ж – беру слухавку. Раптом щось важливе…

– Алло! Слухаю!

Гортаю сторiнки каталогу. Там портрет жiнки. Очi на пiвсвiту та розкiшне темне, як нiч, волосся, розвiяне вiтром. Здаеться на мить, що ця прекрасна жiнка ширяе мiж зорями, якi миготять у неi за спиною. Така невинна i щаслива жiнка… Вдивляюсь в очi твоеi Музи. І затерпаю… Та це ж… Я впiзнаю… себе.

Слухавка наповнюеться розпачем:

– Алло! Сонечко мое золоте! Ангелику мiй найдорожчий! Мурашечко моя люба! Ти мене чуеш, чи чуеш?! – Як вiдчай, твiй голос. – Я кохаю тебе. Я кохаю тiльки тебе! Кохав i кохаю тiльки тебе! Ти – моя Муза. Я не можу дихати без тебе. Не можу й жити. Все сподiвався – це мине. Адже художнику для справжньоi творчостi потрiбна барвистiсть… Я колись так думав. Так, я – iдiот. Зрозумiв це лишень тодi, коли ти пiшла. Для чого менi всi жiнки свiту, якщо едина i найважливiша – не поруч? Я нiкого, крiм тебе, не можу кохати. Я малюю тiльки тебе, снишся менi тiльки ти. Я бiльше не лiтаю у снах. Це ти давала менi крила. Пробач менi, кохана, за все пробач. За дурне хмiльне непорозумiння. За той вечiр. Я ледве його пам’ятаю, п’яний був. Ти несподiвано зникла. Квартира порожня, телефони вимкнутi, на старiй роботi тебе нема й не знають, куди виiхала. Я шукав тебе, навiть не одну нiч прочекав пiд дверима квартири. У мiлiцiю, в розшук подавав. Через знайомих у паспортному столi тебе розшукували. Все намарно. Хтось пустив чутку, що ти за кордон виiхала. А тиждень тому на вокзалi випадково зустрiв Геника. Вiн i сказав, що ти зараз у Львовi i мешкаеш там, де й мешкала. І номер твого мобiльного вiн дав. Я нарештi набрався смiливостi i… Я вже тиждень приходжу. Стовбичу пiд вiкнами. Вивчив твiй розпорядок дня, коли ти йдеш на роботу, коли повертаешся, хто тебе пiдвозить пiд будинок автiвкою i якою… Пробач менi, за все пробач. Менi нiхто, крiм тебе, не потрiбен. Я змiнився, я став iншим, i я не можу без тебе. Менi сниться запах твого волосся i нiжний шепiт твоiх долонь. Ти – мое натхнення. Я загину без тебе. Помру.

Ти говориш – говориш – говориш. Фальшивиш. Забагато пафосу, любий. Я кладу слухавку на стiл, не вiд’еднуюсь. Це надовго. Побалакай iз моею кухнею – можливо, iй буде цiкаво. Менi – вже нi!

Виходжу в коридор. Беру сумочку. Пiдфарбовую губи. Із дзеркала на мене дивиться впевнена в собi жiнка. «Доведеться знову змiнювати номер мобiльного та, можливо, й квартиру теж. Але не мiсто. Львiв любить мене!»

Вибiгаю з будинку в лiтнiй львiвський вечiр. Вiн такий паркий i тривожний… «Добре, що у мене в сумочцi парасолька. Буде дощ!» Проходжу повз Палац мистецтв. Стiни… Стенди… Бiгборди… З них на свiт Божий гордо та велично дивиться твоя Муза. Тiльки на мить зупиняюсь перед величезним плакатом. Вдивляюсь в очi жiнки. Нiжний лiтнiй вiтерець розкуйовджуе мое тепер руде волосся, i воно стае мов крило птаха. Майже як на картинi. Але я тепер навчилася лiтати. Я це знаю, бо мое життя – це не Ти. Небо ще бiльше пахне дощем, вiтер – вечором. Впевнено шепочуть губи:

– Я виграла не тiльки битву. Я виграла вiйну, Голiафе!

Грiм гучним бубоном гримае в замкненi ворота неба. І небо не витримуе ударiв, розчиняе браму, випускаючи на волю баских коней-блискавок. Перша крапля дощу скорботно й зi смутком падае на плакат, котиться щокою Музи. Друга, третя, п’ята…

Муза плаче…

    2015 р.

Вона сьогоднi пiшла

Вона прощалася i йшла сьогоднi вiд мене. Сказала, що назавжди. Вона вважае, що я покидьок, котрий не розумiе ii досконалiсть та недостатньо любить. Зухвало збирала одяг, косметику, взуття, акуратно складаючи все до валiзи. Робила то з гонором, то неквапно,

але переконливо. Вiд цього вiяло смутком i тугою. Театрально демонструвала найкращi шати, якi колись принесла з собою i в якi була вбрана в тi хвилини, коли нам направду було добре разом. Це мало мене збентежити, я мав зачати жалкувати за «нами», за тими особливими митями i, звiсно, за нею. Я мав визнати, що е найсправжнiсiньким бовдуром, благати ii залишитися, бо таких жiнок тримають щосили, тримають бiля серця. Натомiсть у вiдповiдь почути: «Невдячний егоiст, тупак, лицемiр…» І ще купа перчених епiтетiв, якi зазвичай говорять жiнки, коли все закiнчуеться мiж ним i нею. Та вона цього не скаже. Їi норовлива гордiсть не дозволить.

Ох… Одне й те саме. Упевнений, i цього разу вона таки щось свое залишить у моiй шафi. Зробить це зумисне i повернеться за день чи два, маючи привiд. Примiтивний хiд, який нiколи не спрацьовуе.

Ось вона тримае в руках намисто з перлин, а тепер найошатнiше з-помiж iнших, лiлейне плаття, погаптоване срiблястими квiтами… Менi вiд тоi краси стае навiть трохи не по собi. І вона це бачить, в очах загоряються вогники надii. Невже я вiдступлюся? Вона хапаеться за скриньку, заповнену блискучими цяцьками, дещо з них подарував я. Ех, а я таки звик до цiеi чарiвноi жiнки. До ii вишуканостi й ошатностi. Такi бездонно-блакитнi очi, кораловi губи, нiжний чистий погляд, чарiвливий та завжди оманливий.

Вона зазирае в очi. Ну, навiщо аж так? Цей благальний погляд, який чекае, що я раптом схоплю ii за руки, впаду навколiшки, зачну благати i вибачатися, попрошу залишитися назавжди.

Та я цього не роблю. Просто вiдводжу погляд. Соромливо опускаю додолу очi, наче на долiвцi шукаю вчорашнього дня…

Я так i сидiтиму на диванi, коли вона пiдiйде до мене впритул. Попрощатися. Тому що геть усi речi вже спаковано. І спаковано у бiлу валiзу. О, так, у досконалих жiнок навiть валiзи непорочно бiлi. Я сиджу на диванi та мовчки слухаю, як вона дихае. Подих прискорений вiд хвилювання. Вона залишае ще один шанс менi i собi теж. Вистачае маленького жесту – вхопити ii за руку, i вона залишиться. Скажено калатае серце слабкого до вроди та до жiночих благань чоловiка. Яка вона красуня! Бездоганна в своiй скорботi, казкова у своему вiдчаi. О, так – вона не хоче йти, зовсiм не хоче, але мусить, бо коханий ii не просить, бо вона так вирiшила i крапка. Очi – зорi на блiдому обличчi. На мить навiть здаеться, що зараз заплаче i з ii нiжного личка додолу скотяться сльози… Але вона стримуеться, втискуе досередини разом iз пелехом образи сльозливi вiдчай i бiль. Справжнi красунi нiколи не плачуть, вони зневажають слабкiсть в усiх ii проявах. То за ними ллють сльози, тужать i сумують, присвячують вiршi, музику, пiснi, малюють полотна.

Вона гордо пiднiмае голову, приклеюе до уст саркастичну посмiшку, розвертаеться на високих пiдборах, шарпае рiзко валiзу на себе та йде. Цокають пiдбори, мовби доля забивае цвяхи в домовину нашого з нею минулого. На порозi бiля самих дверей озираеться. Останнiй шанс? Я це знаю, бо голову ховаю в плечi. Дай слабинку i… От-от кинуся iй навперейми. Хiба можна дати пiти такiй жiнцi, просто так, мовчки?

Можна! Заради iншоi жiнки.

Я стою бiля вiкна. Моя бiлява красуня йде вулицею мого бiлого мiста. Їi черевики на бiлому снiгу залишають бiлi слiди. Вона залишае мене красиво, не озираючись. Справжнi жiнки нiколи не озираються. Мить – i бiла завiса останнього в цьому роцi снiгу ховае вiд мене найдосконалiшу серед жiнок. От i все – прощавай, кохана!

Тим часом у дверi хтось наполегливо та жваво грюкае. Метушливо дзвiночками розливаеться смiх. Та панна така нетерпляча, спробуй ii не впустити…

– Привiт-привiт! Ти чого так довго? Прокидайся, сонько! Невже не сумував за мною? – i в кiмнату вриваеться теплий вiтерець, лагiдне свiтло, запах квiтiв, багато сонця та музики, а ще блакитнi очi молодоi жвавоi панни.

– Здрастуй, моя кохана дiвчинко! Ласкаво запрошую, Весно! Я так тебе чекав – заходь. Ти вдома.

    2011 р.

Морельковий чай

Знаеш, я таки зважилася на це побачення. Ми маемо нарештi порозумiтися. Тет-а-тет, без вухатих свiдкiв i без страху, що мене неправильно зрозумiють чи невчасно переб’ють. Довго вибирала день, час i навiть пору. Зараз у Львовi квiтнуть твоi улюбленi морелi, падае слiпий львiвський дощ, вмиваючи замурзане сонце смарагдовими пальчиками нiжних зелених листочкiв, на вулицях майже немае людей. Усi поспiшають заховатися вiд зливи пiд дашками затишних кав’ярень чи гостинних кафешок. Сьогоднi ти мене не осмикуватимеш та не перебиватимеш, тому я тут i тому така смiлива.

З чого ж почати чи то, як краще почати? Давай з найважливiшого, гаразд? Я кохаю тебе досi. Ти надто важливий для мене i тому забути тебе несила. Та й чи треба? Особливо, коли на вулицi весна, i падае теплий дощ, о цiй порi так багато тривожного щему.

Скажи, Юрчику, ти мене кохаеш? Нi-нi, мовчи, не вiдповiдай. Геть безглуздо про таке зараз запитувати! Тому запитую, точнiше вiдповiдаю сама собi у минулому часi: я знаю, що ти мене колись-таки кохав. Та чи може перше кохання бути

справжнiм, отим, яке едине i назавжди? У романах, казках та серiалах – так! Мiж нами спочатку теж була казка. Стара, львiвська, весняна, вишнева казка.

Пригадуеш, як ми зустрiлися?

***

Тодi на вулицях мiста теж шумiв квiтень. У тому роцi вiн був теплий i доволi веселий. Ти танцював вальс, красиво вiв свою партнерку в танцi, вона крутилася яскравим метеликом, елегантно виписуючи па… Свiтлi водограi ii волосся перестрибували хвильками в такт музицi. І ти встигав за тими рухами, i на диво публiцi робив це досконало, легко. І хоча в той вечiр на площi Ринок танцювало багато пар, та очi глядачiв i тих, хто був не проти повальсувати, були прикутi саме до вас – до тебе i твоеi партнерки. Бачиш, я вже забула, як ii звати? Оленка, здаеться. А може, Іринка. Це не важливо! Важливо те, що ваш танець раптово обiрвався. Чубатий, високий хлопчина, нiчого не пояснюючи, накинувся на тебе з кулаками. Нiхто не встиг анiчогiсiнько зрозумiти. Мить – i ти лежиш долiлиць, нiс твiй розбитий i з нього цебенить кров. Хлопчина хотiв добити тебе лежачого ще й ногами, та йому не дозволили. П’яний Отелло приревнував свою Дездемону, Оленку чи то Іринку i до тебе, i до вальсу. Я тодi прикладала хустинку тобi до носа, намагалася зупинити кров. Нiхто бiльше чомусь не зголосився допомагати. Оленка чи то Іринка потягла додому ревнивого нареченого, а ваше мiсце на танцполi зайняли iншi пари, якi вальсували, можливо, не так красиво й натхненно, але технiчно досить незле.

А потiм ми сидiли бiля Нептуна на площi Ринок i iли морозиво. Ти розповiдав про те, що танцi – це твое хобi. І в цьому «винна» твоя бабця Марта – в минулому доволi вiдома й успiшна балерина. В балетi швидко йдуть на пенсiю. Та твоя бабуся протрималася досить таки довго – до 45 рокiв, хоч i робила невеличку перерву, коли народжувала твого батька. Ти казав, що бабуся Марта дуже переймалася, що в родинi народжувалися тiльки хлопцi i передати свiй талант нiкому. Ти був единим ii онуком, то вона все ж таки переконала сина вiддати тебе принаймнi на бальнi танцi… Твiй батько погодився за умови, що паралельно ти ходитимеш на тхеквандо. І ти ходив, i сьогоднi руки чесалися натовкти пику Оленчиному чи то Іринчиному кавалеру, але… Ти стримався, тому що Іринка чи то Оленка вагiтна i нервувати iй не можна. До того ж наречений може передумати ставати чоловiком – i що тодi робити матерi-одиначцi? «Вiн до всього ще й шляхетний!» – ось що я про тебе тодi подумала. «До всього» – розумiеш? Тобто вже тодi для мене ти був особливим, наче з якогось iншого тiста злiплений.

Так, ти був геть не схожим на тих хлопцiв, з якими менi досi доводилося спiлкуватися. Здебiльшого це моi однокласники, бо серед одногрупникiв лишень один хлопець. Я народилася й виросла в крихiтному районному центрi на Львiвщинi, до якого навiть електрички не iздять. Мое геть невисоке мiстечко, в якому п’ятиповерхiвки – це вже висотнi будинки, з одного кiнця в iнший можна пройти неквапною ходою за якусь там годину. В центрi моеi батькiвщини бiля мерii пасуть коней та корiв мiсцевi осiлi цигани. В моему мiстечку лишень двi школи – середня та восьмирiчна. Зате аж два пам’ятники Шевченку, один Бандерi i чотири храми – римо-католицький, греко-католицький, православний, киiвського патрiархату та автокефальний православний. Усi моi хлопцi-однокласники вправно грали футбол на шкiльному стадiонi у вiльний вiд урокiв, сапання городiв чи випасання худоби час, взимку пiсля урокiв вчилися грати на баянi в мiсцевiй музшколi чи в карти, здебiльшого в дурня, на грошi чи на роздягання.

А ти? Ти – рафiнований львiв’янин. І я тобi зовсiм не пара. От що за декiлька хвилин, поки iси морозиво, може промайнути в головi сiмнадцятилiтньоi дiвки. Розум казав – утiкай, поки вiн тебе не висмiяв, але твоя вперта вдача лукаво посмiхалася, бо тi цигани, якi пасли коней та корiв пiд вiкнами мерii в зачуханому райцентрi, були твоiми далекими родичами i твоiми венами текла нехай розведена украiнською, але доволi-таки густа й заповзята циганська кров.

Морозиво було холодне, вечiр теплий, небо вiд свiтла мiста геть не зоряне. І твiй голос звучав у моiй головi музикою вальсу. Звати тебе Юрко, i ти студент третього курсу унiверу, майбутнiй iсторик, котрий зараз неспiшно розповiдае менi, нельвiв’янцi, про фонтани на площi Ринок. Бiля одного з них ми сидимо. Ти кажеш, що насправдi це не зовсiм фонтани з банальними трубами, а найсправжнiсiнькi криницi.

– І з’явилися вони тут ще за бабцi Австрii. І вже тодi, у чашi отих самих фонтанiв, перекупки, що торгували неподалiк на ринку, полоскали фрукти i вiдсвiжували зелень. І брукiвка оця, що пiд нашими ногами i якою так пишаеться сучасний Львiв, бо рiдко яке украiнське мiсто може цим похвалитися, не така вже й стара. Бо ще у XVIII столiттi ii тут не було. Злi язики стверджують, що коли ясновельможний цiсар Йосиф II приiхав до Львова, то його карета, запряжена шестериком коней, на оцiй самiй площi Ринок загрузла в багнюцi. Імператора спiшно рятували-виносили на руках, а карету витягли волами. Лишень пi

ля цього площу упорядкували: замостили брукiвкою. То чи не вiд тих часiв у нас, украiнцiв, заведено то взимку ялинки насаджувати, то на льоду асфальт класти, щоб хтось iз «цiсарiв» випадково не сiв у багнюку. І чому ми так рiдко думаемо про себе?

То ти не мене тодi запитував, то було риторичне запитання. А я тiеi митi знову згадувала своiх непутящих родичiв, котрi пасли корiв пiд мерiею в моему рiдному мiстечку, i менi робилося соромно й вiд цього, i вiд згадки про ще один випадок. Якось мав приiхати у наше зачухане мiстечко хтось там з мiнiстрiв. І за тиждень до того моiм родичам якнайсуворiше наказали не пасти худобу пiд вiкнами мерii в той день, бо закриють до цюпи на п’ятнадцять дiб. Туди потрапляти нiхто не хотiв. Треба сказати, що найцiннiшою установою у нашому мiстi була величезна сiра будiвля ХVІІ столiття – колишнiй монастир. А тепер тюрма суворого режиму. У нiй сидiли приреченi на довiчне ув’язнення – вбивцi, гвалтiвники, збоченцi. Тож навiть звичайна мiлiцiйна цюпа в нашому краi мала злу славу. Звiсно, родичi чемно послухалися. Худобу на пару днiв вiдiгнали пасти ген за мiсто. О, тодi працiвники мерii пiдготувалися. Лавки на центральнiй алеi пiдремонтували, пофарбували в зелене, газони постригли, клумби перекопали, засадили iх квiтами. Щоправда, здебiльшого повстромляли в землю перед самим приiздом мiнiстра. Начебто вигляд барвистих квiтiв мав позитивно вразити можновладця. Мiнiстр спiзнився. А день видався на диво спекотний, i пiд пекучим сонцем квiти дуже швидко зiв’яли. Мiнiстр оглянув клумбу, поцiкавився, як давно у нас посуха i рiшуче наказав меру «поливать час вiд часу цвети, раз такi в цих краях несерйознi проделки клiмата». Правда, я тобi про це не розповiла. Що б ти про мене подумав? А треба було. Треба було б, щоб подумав… Бо життя, знаеш, потiм внесло ще й не такi корективи.

І того найпершого нашого вечора ти мене повiв у гостi до своеi бабусi. До тоi самоi, колишньоi балерини. Тому що я тобi здалася милою та особливою. Ти сам так сказав. І що зi мною тобi легко-прелегко, наче знаемося все життя. Я вiджартовувалася: «Може, й так. Може, у минулому житi ми були братом та сестрою». А в очах твоiх блиснув хитрий вогник i ти буденно додав: «Або чоловiком та дружиною». Я зашарiлася. О, як я в той момент зашарiлася! І добре, що вечiр такий пiзнiй, i лiхтарi ледь-ледь жеврiють, i що я тебе ледве знаю, бо таких слiв навiть жартома менi в моi сiмнадцять ще нiхто не говорив. Та й потiм, зрештою, не дуже казали. Бо я пiсля тебе зробилася геть дикою, такою собi необ’iждженою степовою конякою. Зрештою, я й досi така… Та тепер я не втiкаю вiд тих, хто хоче мене зловити та пiдкувати. Нехай спробують.

Бабуся-балерина звучить, наче бабуся-метелик. Найчастiше ви ii кличете Мартою. Бо вона вперто не хоче ставати старою, тобто бабусею. Вона каже, що iм’я людинi даеться при хрещеннi для того, щоб ним ii називали без рiзних там причеп на кшалт син Іван, онук Юрко, невiстка Ярина чи бабуся Марта. Тому вона просто Марта.

Марта мешкае на третьому поверсi староi кам’яницi на Свенцiцького. Чомусь я собi уявляла ii елегантною поважною панi в бiлому капелюшку та неодмiнно на високих пiдборах. Хоча розум уперто це заперечував. У сiмдесят – i на пiдборах? Але коли ти сказав, що Марта в балетi виконувала партii Жизель, Кармен, Одетти, Джульетти, Аврори i ще досi легко стае на пуанти, впевненiсть у моiй правотi росла. Я до дрiбничок пам’ятаю той вечiр. Рипучi дерев’янi сходи, якi спiвали чарiвну мелодiю. О, скiльки разiв я ii слухала! Навiть коли ти пiшов iз мого життя в iнше, я все ще продовжувала сюди приходити. Не до твоеi бабусi, нi. Вона ж була твоею бабусею, а ти ii улюбленим онуком, i хто я така, щоби морочити голову твоiм родичам пiсля того, як…

Одного разу все ж випадково я наскочила на Марту. Вона впевнено пiдiйшла до мене, грацiйно схилила голову, зазирнула в очi i тихо запитала: «Юлечко, а навiщо ви розбили серце моему онучковi?» Мене накрило вiд несподiванки. Я – розбила? Але ж це неправда. І я за це тебе так ненавидiла. Було ж усе навпаки – то моя душа лежала в руiнах. МОЯ. Наступного дня менi хотiлося набратися мужностi, прийти до Марти й вiдкрити iй усю правду. Менi було боляче, бо ця особлива жiнка про мене таку неправду знае. Але… Я на ранок захворiла. Злягла в гарячцi. Чи то був вiрус, чи то слова Марти, та коли одужала i припхалася до квартири твоеi бабусi, то так i не посмiла задзвонити у дверi.

Але тодi, тiеi першоi нашоi весняноi ночi знайомства, були мелодiйнi сходи на Свенцiцького, був затишний львiвський дворик i був ти – досконалий i дуже-дуже свiй. Ми дерлися рипучими схiдцями, наче боги на небо, i вони нам натхненно наспiвували:

Бо де ще е людям так файно, як ту,
Тiльку вi Львовi.
Бо де ще зубачиш таку красоту,
Тiльку вi Львовi.

Принаймнi ти так впевнено пiдспiвував, що я врештi теж це почула та повiрила. З часом змiнилися господарi в усiх помешканнях цiеi староi кам’яницi, а пiсня дерев’яних сходiв залишилася незмiнною. Чому досi цi дерев’янi старi сходи

е замiнити чимсь модернiшим, не доберу? Може, усi, хто торкаеться сходiв пiдошвами своiх мештiв чи чобiт, починають чути власну мелодiю i вона настiльки iхня, що змiнювати iх на тишу чи банальне човг-човг не випадае? А може, то фантом бабусi Марти оберiгае iх? Хай там як, i цей будинок, i цi спiвучi сходи, i твоi розповiдi про мiсто зачарували мене, прив’язали невидимими путами до тебе, до всього того, що ти любив. А може, причина у вишневому вареннi, яким пригощала нас Марта, розливаючи у порцеляновий посуд запашний морельковий чай? Ця жiнка вмiла радiти кожному дню, млiючи вiд звукiв свiту, особливо вiд звукiв дощу по дахiвцi. Твоя бабуся казала, що вона – мешканка небесних дахiв, сусiдка дощiв, голубiв, хмар, сонця i плаксивого львiвського неба.

Але зараз ти тиснеш на гудзик дзвiнка. Вiн мелодiйно талалайкае, мить – i дверi навстiж. Без довгого чалапання з глибини квартири, без звичного «Хто там?» Бабуся Марта. Нi. Не бабуся, а просто Марта. Та яке там просто? Незвичайна Марта – оце вже точнiше. Елегантна бiла панi, з легкою посмiшкою на вустах, тонкою лебединою шиею в зморшках, з грацiйними руками-крилами, довгими пальцями та iдеальним манiкюром. І зовсiм я не розчарувалася, коли не побачила ii на високих пiдборах. Марта мала на ногах простi зеленi хатнi капцi, на головi у жiнки не було розкiшного капелюшка, натомiсть була звичайна зачiска-кульбабка, як вона сама жартома ii називала, тобто банальна хiмiчна завивка. Але в ii очах жив вогонь. Очi, якi тебе тепло зустрiчали, огортали спокоем, брали в полон раз i назавжди. Рухалася Марта, як лебiдкакоролiвська велична постава, високо пiднята голова, бiсики в очах, впевненiсть у рухах, посмiшка й дуже молодий жвавий голос.

Ми влетiли в ii квартиру легким вiтром. Ти тримав мене за руку. Я вже й не пригадую, коли, як i чому я дозволила хлопцевi, з яким щойно познайомилася, взяти себе за руку? Але тодi то було байдуже, i було весело, i було цiкаво, i було все новим. Настiльки новим, що хотiлося ще-ще-ще i щоб те нове нiколи не закiнчувалося.

Марта жила сама. Чоловiк, твiй дiдусь, рокiв п’ять, як помер. А Марта вперто вiдмовляеться переiжджати зi свого помешкання. Чи бодай квартиру помiняти на нижчу поверхом чи в будинку з лiфтом. Стверджувала, що поки ноги ii носитимуть i голова варитиме, не зможе залишити свою дорогу «шпакiвню». Так жартома величала свое нестандартне помешкання, в яке потрапляеш через добротнi дубовi дверi – вiдразу в гостьову кiмнату. За гостьовою – довгий вузький коридор, злiва дверi у ванну. Коридор плавно переходить в кухню, доволi симпатичну i простору. А в кухнi чекають ще однi дверi. За ними спальня Марти. Туди я нiколи не заходила, хоч багато-багато разiв бувала в тому домi. Ти кажеш, що вона туди взагалi нiкого не впускае. Що навiть ти там бував чи два, чи три рази. Мартина квартира схожа на музей. Стiни завiшенi так густо, що шпалери майже не проглядаються. Картини художникiв, iмена яких тодi дiвчинi з маленького провiнцiйного мiстечка, котра геть не зналася на мистецтвi та й в музеях майже не бувала, мало що говорили. Цi картини дарували Мартi самi художники-шанувальники ii таланту, деякi подарованi чоловiком чи привезенi з гастролей з-за кордону. Кожна така картина – цiла iсторiя. Ти говориш, що бiльшiсть з подарованого Марта вiддала на зберiгання вам i ваша квартира, дякуючи Мартi, теж дуже нагадуе галерею. Тут залишилися тi полотна, якими Марта найбiльше дорожить. Переважно портрети самоi Марти. От як ii портрети, створенi одним львiвським художником, досi безнадiйно закоханим у Марту. Вiн намалював сiм ii портретiв i працював над восьмим. Я пригадую, як одного разу вiн прийшов по Марту. Ми з тобою саме допомагали iй прибиратися в квартирi. Твоя тiтка вирiшила, що оскiльки незабаром Великдень – потрiбно допомогти старшiй родичцi. Марта спочатку нас уперто не впускала в квартиру. Ти, наче мiж iншим, довiв iй, що якщо ми не виконаемо завдання, то наполеглива тiтка припхаеться сама лад наводити. І Марта тодi здалася й дозволила нам увiйти. Тiтка Олена – це рiдна сестра твоеi мами, яку Марта ще бiльше не любить, анiж невiстку. Ми прибирали, а Марта час вiд часу позирала на свiй ручний годинник i важко зiтхала. Врештi вона не втрималася та зiзналася, що чекаегостя, i попросила нас самим прибратися в кухнi та в гостьовiй, а спальню не чiпати. Ми любили Марту i, звiсно, погодилися.

А тодi прийшов вiн… Той самий художник. Прийшов, щоб забрати Марту у свою майстерню, де вона мала йому позувати. Адже вiн малюе ii портрет… Восьмий за рахунком. То був сухенький невисокий сивочолий пан, у чорнiй беретцi, з вицвiлими до безнадiйно-сiрого колись блакитними очима. Марта називала його Любчиком. Вiн сипав комплiментами, як багач перлами, цiлував пальцi рук i менi, i Мартi. Його комплiменти були доволi незвичними, такими, напевне, старими i давнiми, якi його маринарка, котра пахла нафталiном i трiшки була пiдточена мiллю. А потiм… Марта пiшла у свою кiмнату причепуритися, щоб за пару хвилин з’явитися перед яснi очi закоханого в неi худо

ника розкiшною звабливою жiнкою. На головi вона мала бiлого крислатого капелюха, на ногах – високi пiдбори. Плечi Марти були загорнутi в бездоганно бiлу шаль iз запахом «Шанель №5». Пiдфарбованi очi, яскраво-червона помада на губах, бiлi рукавички на руках, котрi стискали бiлу шкiряну сумочку, тонка шия лебiдки – вся ii грацiйна постать так контрастувала з нашими рваними джинсами й дiрявими кедами. Ми з тобою ошелешено витрiщалися на Марту, а закоханий художник безнадiйно шепотiв: «Моя люба Жизель! О, Богине! О, моя iдеальна Мадонно!» i трiпотiв слiдком за Мартою тiнню, а ми ще довго з тобою перезиралися i чомусь посмiхалися, звiсно, мрiючи про таку старiсть…

Мартина квартира майже завжди була заповнена музикою. Ця музика супроводжувала всi нашi з тобою вiзити до неi. І музику ту народжував грамофон, який я бачила до того лишень на старих фотографiях та в старих фiльмах. Вiнiловi платiвки в охайних конвертах чемно чекали на полицi своеi черги. Так я навчилася розбиратися в класицi. Бах, Бетховен, Шуберт, Шостакович, Хачатурян, Штраус, Стравiнський… І я пригадала, що у нас вдома на захаращеному горищi теж валяються схожi платiвки i мае бути десь старий програвач. І щойно повернулася на вихiднi зi Львова додому, як вiдразу гайнула на горище до старого непотребу. Менi здавалося, що якщо я посеред того мотлоху вiдшукаю на налiпках пластинок назви – Хачатурян «Спартак» чи «Спляча красуня» Чайковського, то моя i твоя родини стануть у моiй головi трiшки ближчими. Мо’, та прiрва, яку я намалювала у своiй уявi, мiж тобою i мною, не буде такою глибокою. І два свiти, два таких рiзних свiти, зблизяться бодай через цi вiнiловi платiвки… Але вони не зблизилися, свiт моiх бабусь та дiдусiв був iншим. Не гiршим i не кращим, просто iншим. З iншою музикою: з трiо Мареничiв, з Софiею Ротару, з ансамблем «АББА» та Аллою Кудлай.

А пригадуеш Мартин чай? Про нього потрiбно сказати трохи бiльше. Я нiколи до того i пiсля того теж не пила нiчого смачнiшого – це чай з пелюстками квiту вишнi. Марта називала його морельковим i знала особливий рецепт його приготування. Я не раз намагалася утнути щось схоже. І пелюстя вишнi навеснi збирала, в затiнку сушила, пiсля його запарювала гарячою водою, та… нiчогiсiнько у мене не виходило… Я не знала основного iнгредiенту для того, щоб чай вдався. І от сьогоднi я вперше правильно заварила той чай…. Вперше, чуеш, i вперше не гiрше вiд Марти.

А тодi… В мiй перший вечiр з тобою ми пили Мартин морельковий чай. Аромат квiту заполонив усю квартиру. Було таке вiдчуття, наче ми з тобою зараз пiд вишнями, i не в центрi Львова, не на вулицi Свенцiцького, а десь за мiстом, де лагiдний вiтерець стрiпуе з вiй вишнi пелюстковий смуток, який шепотить нiжнiстю, а пахощi весни трiпотять у долонях свiту…

– Ет, той морельковий чай, любi моi, – проспiвуе Марта. – Пийте i не кажiть, Юлечко, що вiн мае смак околицi, а не Львова. Такий чай можна випити тiльки у Львовi. Ось вас Юрчик проводжатиме додому i покаже нашу особливу морелькову алею. Їi садили ще мiй тато, пильнували ii, а коли померли, то зачав чоловiк доглядати. А коли його не стало, то ось Юрасик на себе турботу про алейку перебрав. А знаете, Юлечко, ви в себе пiд вiкном теж морельку посадiть. Навряд чи скоро вона родитиме так рясно, щоб вистачало i на чай, i на варення, але затишку та любовi у вашому серцi додасться.

Вiдтак Марта примружилася, пiдморгнула тобi i солодко додала:

– Ох, Юрасю-Юрасю! Пропав ти, хлопче! Бо коли маеш такi очi, як у Юлечки, то нiякi морельковi чаi не потрiбнi, щоб впiймати хлоп’яче серце. Любов робить серце великим, а душу – справжньою. Очi, темнiшi вiд ночi, – то хлоп’яча згуба. Трунок – такi очi. Правда ж, Юрочко?!

І ти пiдтакнув, спаленiвши i заховавшись вiд нас з Мартою за горнятком з чаем.

Марта була права… Любов i справдi змiнюе серце. Принаймнi, в моему любовi побiльшало. У ньому оселився ти. Справжнiй i дуже особливий. Інколи вiд тебе хотiлося втекти свiт за очi, бо власна недовершенiсть муляла, але вперта моя дещо циганська вдача протестувала – вважаючи себе унiкальною.

Марта була непередбачуваною i завжди пам’ятала своi обiцянки. То вона змусила тебе таки подарувати менi маленьку морельку. І ми посадили ii пiд моiм вiкном, у моему далекому районному центрi… І вона з маленькоi стала великою, i тепер мае своiх дiток, а я – затишну морелькову алейку. Коли мене носить свiтами, бо я часто не буваю вдома, за нею доглядають моi батьки. Бо вона для них тепер – то i я також. Так, Марта мала легку руку. Бо твоя морелька щороку рясно родить – i пелюстя, i рум’янi вишеньки…

Що тодi сталося мiж нами, Юрко? Кохання. Перше, та не едине… Чи едине? Для мене, так – тепле, затишне, стрiмке, палаюче, пахуче, тривожне i спопеляюче водночас.

А для тебе?

Я не чекаю вiдповiдi, Юрчику! Я вiдповiдаю сама i за себе, i за тебе також.

Нахабнi життевi обставини, якi кусючою настирнiстю гатять у дверi, виламують iх, банально все переставляють на свiй лад, прикриваючись словами «прерогативи», «право на самореалiза

iю», «самоiдентифiкацiя» i так далi… Ми були непоганою парою. Нас любила Марта, моя мама вважала тебе сином, щойно вперше побачила, батько стримано знизував раменами, пiдкручуючи своi козацькi вуса, й позаочi кликав зятем. А твоi? Твоi нiколи не мали достатньо часу на те, щоби цiкавитися твоiм особистим життям. Твiй тато доволi успiшний дипломат у Штатах, незмiнний аташе. А мама? А мама при ньому… Їм було не до твоiх сердечних захоплень. Ти – единий син особливих батькiв, якi бажають власнiй дитинi тiльки найкращого. Вони не розумiли тебе, коли ти вiдмовився вступати до унiверситету на мiжнароднi вiдносини, але ламати тебе також не стали. Такi розумнi сучаснi батьки… Вони ж дипломати. Професiонали, дiдько. Вибач, що так некоректно про твоiх батькiв, але ж то правда. Вони щороку запрошували тебе до себе в гостi, у Сан-Франциско. Запрошували, але не змушували приiжджати. Для тебе це були лишень канiкули. Вони й мене запрошували. Я не впевнена, чи вони хоч знали, як мене звати. Бо просто запрошували тебе з твоею дiвчиною. Дiвчина вперто вiдмовлялася. Не тому, що була дуже горда чи гонорова. А тому що дiвчина поки банально не мала грошей на закордонний паспорт i квиток туди-назад, а брати у когось «як наче подарунок», то було не для твоеi дiвчини… Але твоi батьки таки вмiло пiдвели тебе до виваженого рiшення, яке ти прийняв «самостiйно».

Я пригадую добре той вечiр. Ми були в Марти, пили ii морельковий чай. Якраз потрапили в грозу, i Марта нам до чаю налила по п’ять крапель вишневоi наливки, бо хоч i лiто, та дощ чомусь геть не теплий. Вишнева наливка, вишневе варення, вишневий чай i настрiй так само вишневий… До всього вишневого кольору – вишневий плед, яким Марта нас закутала, вкладаючи на своему диванчику.

Почала розмову Марта. Здаля. Ох та ах! Юрчик мае, Юлечко, такi можливостi продовжити навчання у найкращому унiверситетi Штатiв. І от же ж уперся, наче вiслюк. Може, ви на нього вплинете? Це ж який заспiв до кар’ери. Це ж шанс один на мiльйон. Що? Хiба Юрчик вам не казав? Як же так, Юрчику? Чому ти не порадишся з Юлечкою? Не чужi ж люди! До речi, i ви, Юлечко, можете з Юрчиком разом в Америку iхати. Навчатися разом. Ой, невже? Як шкода! Кажете, що ви лишень на третьому курсi. Тобто будете на четвертому. Та то нiчого. Не бiда! Куди вам поспiшати? За два роки ви Юрчика наздоженете в Штатах.

Я нiчого не розумiю. Я дивлюся на тебе розгублено й трохи перелякано. А Марта чи не розумiе, чи гарно грае свою роль? Вона ж актриса! І Марта веде далi. Говорить, що Украiна потребуе вiдмiнних фахiвцiв, а без свiтового рiвня освiченостi – де iх взяти. Варто позичати-вивчати, тобто брати у свiту найкраще i привозити той досвiд на батькiвщину. Нiхто ж не змушуе вас залишатися в Америцi. Ну, звiсно, спокуси будуть, все ж таки Америка – це краiна великих можливостей, багатих перспектив. Зрештою, що чекае молоду розумну людину в бiднiй корумпованiй державi? Вiчна боротьба. З ким? Із системою. Це вiйна з вiтряками! Так-так, звiсно, люди у нас – золото! Але чомусь державну систему вони створюють потворну, яка iх так перемелюе, що робить калiками або навiть вбивае… Та найгiрше, що вбивае душу. І жила-була людина-диво, вiрила в силу сонця, яке у нiй мало би зiгрiвати iнших, та вiдвернулася на мить, а система те сонце з душi вийняла та загасила. Звiсно-звiсно, все змiниться обов’язково i ваше поколiння, Юрасю та Юлечко, е тими, хто тi змiни мають приготувати… І ще багато-багато було сказано настiльки правильного та солодкого, наче цукрова вата. Але чомусь пiсля тоi розмови розхотiлося вишневого варення, вишневий плед почав кусати, а на душу впали сутiнки…

Ти поiхав в Америку. Ти сказав, що то ти сам вирiшив, бо так правильно, бо Америка – краiна великих можливостей. А ще нагадав менi слова Марти про твое бажання освiченим повернутися додому, щоби почати тут якiснi змiни. І е велика впевненiсть, що за два роки до тебе в Америку приiду я. І станеться казка, бо ми з тобою вивчимося i будемо щасливi.

Я не вiрила в цi слова. Я казала, що стати чужим вдома легко i не стати своiм на чужинi – ще легше… Ти слухав i мовчав. Але не погоджувався.

Ми не сварилися. Ми просто думали по-рiзному.

Пригадуеш, як я стояла на летовищi i мовчала, коли ти говорив-говорив-говорив? Ти палко переконував мене, що любиш, зiзнавався у вiчному коханнi i в тому, що любитимеш свою Юльку довiку. Я у вiдповiдь спромоглася на кволу посмiшку. І теж пообiцяла любити тебе завжди. Один з нас таки дотримав слова. Та коли твiй лiтак у небi став крапкою, я зрозумiла – це справдi крапка. Нас бiльше нема. Є Юра i е Юля, але займенника МИ вже бiльше нiколи не буде.

Але життя продовжувалося… Продовжувалося.

Ти спочатку телефонував аж надто часто. Щодня. Розповiдав щось про краiну, про американцiв, про надможливостi, про те, що сумуеш за мною, за Мартою, за морельковим чаем, за львiвськими дощами i так далi. Хоча… Ти ж не вперше на чужинi. Чому ж тодi наче виправдовуешся передi мною, чому? Я слухала i переважно мовчала. Що я мала тобi сказати? Що у нас

краiнi помаранчева революцiя, що я зараз мерзну в наметi i в старих бабиних валянках стою на Майданi, добре розумiючи, що тi виродки, котрi зараз на сценi, зрадять, продадуть нас за грiш i збрешуть. І що я тепер добре знаю, як виглядае система, котра виймае людинi зсередини сонце. А ти? Ти, мiж iншим, сказав, що лишень наiвнi д?рнi зараз вийшли на Майдан i нiчого доброго з цього не буде, що ми нiчого не змiнимо, поки не… Я не знаю, що там далi ти ще говорив. Я вже тебе не чула. Я просто зрозумiла, що твое сонце дорогою до Америки загубилося у ситих хмарах.

А потiм… А нiчого не сталося потiм… Майдан перемiг, та ми програли. Ти продовжував телефонувати, а я продовжувала здебiльшого мовчати, аж поки тобi мое мовчання не набридло i ти перестав дзвонити, а я перестала чекати твоiх дзвiнкiв… Мiй свiт зробився звичайним та прозаiчним – хата-робота-друзi-книги-дощi-морелi-районна газета i я у нiй сама собi режисер, тобто головний редактор.

Я почала малювати. Уявляеш, просто так, для себе. Особливо, коли падали дощi й зачинала квiтнути ота морелька, яку посадив ти… А може, тим поштовхом була новина, яку принесла на хвостi сорока-знайома твоiх батькiв. Ми з нею зустрiлися випадково. Вона приiхала до нашого мера як представник якоiсь благодiйноi органiзацii. Менi ж запропонували взяти у неi iнтерв’ю. Взяла. Ти в Америцi одружився. Авжеж, сiм рокiв як. Дружина-американка, Крiстл звати, досить успiшна журналiстка. Ти ж тепер працюеш в одному з украiнських консульств, здаеться, у Сан-Франциско. Що ще? Звiсно, ти щасливий, бо у тебе е все, про що можна тiльки мрiяти, – успiшна кар’ера, любляча родина. Ага, ледь не забула, е у тебе й доня-красуня i назвав ти ii Джулiя… Твоя родичка думала, що я зомлiю чи збожеволiю. Нi, я досить гарно вмiю себе тримати в руках, але коли вона поiхала… Я психонула, купила пляшку закарпатського коньяку та майже без закуски то все в себе влила. Менi здавалося, що настав кiнець свiту i на ранок землю проковтне темрява. Але настав ранок, зiйшло сонце, i я зрозумiла, що моя особиста трагедiя – це пам’ять про тебе. Я – дурна однолюбка, яка не може викинути з серця чоловiка, який точно не вартуе такого жертовного кохання. Я знала, хто менi може допомогти. Звiсно, Марта.

Та я запiзнилася. Приiхала на останню Мартину дефiляду. На похорон. Ти з родиною теж прилетiв. Я спостерiгала здаля. Марту ховали на Личаковi. Як i годиться – заслужено-народна, дружина свого чоловiка, не останнього в Украiнi мецената. Тебе пiд руку, такого чужого i такого рiдного, тримала красива струнка бiлявка в чорному строгому костюмi, в чорному капелюшку. Елегантна i дуже легка. У твого батька на руках сидiла маленька п’ятирiчна дiвчинка. Вона своiми великими блакитними оченятами здивовано розглядалася довкола i час вiд часу щось шепотiла дiдовi на вушко. Навiть в отому всьому родинному горi ти був щасливий. Вишукана Крiстл так пасувала тобi й твоему прекрасному майбутньому.

А що пасувало менi? Розтерзанi надii, притрушенi попелом спогади i вiчна боротьба за сонце всерединi, яке не мае права згаснути, бо коли воно згасне, то й навiщо тодi жити?

Пiсля похорону Марти менi дуже болiло. Наче то поховали не стару жiнку, яка прожила яскраве та достойне життя, а поховали моi надii та мою велику вiру у справжнiсть. Знаеш, що я зробила? Я купила мольберт, пензлики, фарби, полотно i поперла то все на собi на Високий замок. Я й ночувала там. Що менi стане влiтку? І кому я потрiбна така навiжена з таким важким характером, окрiм себе? Коли вранцi я подивилася на намальоване, то ошелешено згадувала – чи не допомагав менi хто? А коли дим зачудування розсiявся, я зрозумiла, що крiм розчарування в душi поселилося ще щось. Кажуть, що iнколи бiль вiдкривае талант. Можна й так сказати. Чи було щось цiкаве в тих картинах – не вiдаю. Та з гордiстю можу похвалитися, що встигла зробити аж три персональнi виставки. Картини непогано продавалися, менi гарно платили за мiй бiль, який я виливала на полотна, i я могла звiльнитися з роботи, щоби продовжувати малювати i цим заробляти собi на життя. О, так, я вважала себе бiдною-не-щасною-покинутою мученицею, аж поки… Поки не зрозумiла, що таке справжня бiда. Мою бiдну краiну накрила нова революцiя i страшна примара – вiйна.

***

Хто я така, Юрчику? В минулому непоганий журналiст i трохи художник. Колись я не вмiла анi стрiляти, анi перев’язувати рани, не вмiла забирати чужий бiль, не вмiла його замолювати. Я вперше це зробила на Майданi. Коли на Інститутськiй витягувала з-пiд куль «беркутнi» зовсiм юних хлопчикiв та геть старих дiдусiв. Я нiколи не забуду блакитну каску того малого. Я до останнього не вiрила, що вони почнуть в нас стрiляти. У тих, у кого немае анi набоiв, анi гвинтiвок, анi гранат. А е лишень молитва на устах та слiпа вiра в найкращi намiри того, хто створений на подобу Божу. Тепер я знаю, що не всiх створено на Його подобу. Знаеш, а я тодi з усiма своiми вивертами та скептицизмом все ж вiрила в крихту свiтла, яка мала би залишитися десь на денцi душi в когось з тих, х

о дивився на нас крiзь прицiл.

Його звали Устим. Йому було дев’ятнадцять. Як тобi, коли ми вперше зустрiлися. Устим пофарбував свою каску в блакитний колiр, в колiр миротворцiв ООН. Моя ж була банально-оранжева, з червоними маками по боках та синьо-жовтими крилами. Устим, як i ти, також умiв вправно танцювати. Але не пiд зорями, а пiд кулями. Вiн загравав зi смертю, смiявся в очi iй. Придумав собi слова «Небо падае» i закликав побратимiв кричати iх, коли насуватиметься небезпека. А того дня небо просто лягло на нас. Воно стало нами, стало червоним вiд кровi хлопчикiв та чоловiкiв. Устим навiжено бiгав по Інститутськiй пiд свист куль i витягав поранених. А згодом… А згодом я вже нiчого не чула i нiкого не помiчала. Моi руки не встигали перев’язувати та витягувати. Про себе не думалося. Замерзлий одяг пiсля обливання брандспойтами майже не помiчали. Дикий адреналiн, що скажено тiк жилами, не дозволяв захворiти. І тодi я побачила ii… Блакитну каску, прошиту кулею, i дев’ятнадцятирiчного хлопчика, який ще пару годин тому смiливо усiх запевняв: «Блакитна каска приносить менi удачу».

Запах диму. Шини, барикади, червоне на бiлому, яке стало чорним. І беркутiвцi, якi наше небо розтоптали своiми берцями. І тодi вперше я взяла в руки зброю. Вiдiбрала ii в когось iз тих скажених псiв. Я не пригадаю, чи я у когось поцiлила, але те, що стрiляла, знаю точно.

Пiсля Майдану додому я так i не повернулася… Що менi робити вдома? Як я зможу дивитися в очi молодих здорових чоловiкiв, якщо менi очi оцього дев’ятнадцятирiчного хлопчини не дозволяють спокiйно спати? Вiйну легко почати, Юро. Почати легко, ой як легко… Вiйну з собою, вiйну проти себе, проти всiх… А закiнчити?

***

Добровольцiв просто так пiд танки не кидають. Вишкiл я мала вiдмiнний. Жодноi поправки на те, що я – жiнка, менi нiколи нiхто не робив. Вимоги тi ж самi i слова говоряться тi ж самi, що й чоловiкам… І з часом ти починаеш ставати тим, ким тебе на вiйнi хочуть бачити. Чоловiком? Нi. Бачиш, скiльки чоловiкiв довкола – носять штани, сорочки, вуса та бороду, сидять за кермом дорогих автiвок. І все. Вони лишень чоловiки. Вони не воiни. Жiнка ти чи чоловiк – для вiйни i на вiйнi це однаково. На вiйнi ви в рiвних умовах – ти або воiн, або йди додому.

То був перший мiй бiй. Коли я, вишколена та готова теоретично до всього, потрапила пiд ворожий обстрiл. Я геть забула про те, чого мене навчали, про те, як i куди падати, що робити i чого не робити. Нажахана вклякла, присiла, наче в пiжмурки маля гралося. Та чиiсь сильнi мужнi руки, приправленi мiцним словом та добряче прокуреним голосом, вхопили мене за комiр, кинули в рiвчак i наказали не рухатися i навiть не дихати. І я не дихала, я, перелякана та напiвжива, слухала, як у мене над головою зi свистом шугае смерть. Якби не той чоловiк (я досi не знаю, хто це з хлопцiв був), хто зна, чи зараз ми з тобою розмовляли би. Та чомусь у головi, щойно все закiнчилося, з’явився ти. Такий пещений весь, американський чувак зi своею Крiстл пiд ручку. З песиком пекiнесом пiд ногами i маленькою Джулiею на руках. І я ненавидiла – i тебе, i твого сраного пса, i твою чортову ситу Америку, ненавидiла пуйла, усiх кацапчукiв. Бо я тут, у своему та чужому лайнi по вуха, напiвбожевiльна вiд переляку i вiд пережитого, а ти в Сан-Франциско п’еш свiй вiскi й трахаеш свою Крiстл. Я ненавидiла тебе. Ситого американця, який так хотiв змiн на краще в затурканiй Украiнi, що поiхав навчатися до Штатiв i так з них i не повернувся. «Як тобi там живеться, Юро? – запитувала я тебе – Чи не муляе твоi босi ноги пiсок золотих пляжiв, чи смачний твiй сендвiч?» І ще багато рiзноi дурнi я напитувала в уявного тебе. І не знаю, чого бiльше було в тих моiх запитаннях – ненавистi, любовi чи егоiзму? Аж поки вiйськовi буднi не заковтнули повнiстю мою свiдомiсть. І я зрозумiла, що треба жити далi. Жити так, щоб не нашкодити.

І я, Юрчику, навчилася вiдвертати кулi й замовляти кров. Я бачила, як то робили моi далекi родичi. Отi самi цигани, котрi вперто пасли корiв та коней пiд мерiею, незважаючи на прохання, а опiсля штрафи та цькування. То були дядьки моеi матерi. Я не раз у дитинствi бачила, як вони зупиняють кров словами. Вони мене навчили тих слiв, але до вiйни жодного разу не випадало нагоди перевiрити, що слова, помноженi на вiру, мають велику силу.

Був обстрiл. «Градами» молотило так, що земля, здавалося, ставала вогнем. Коли все стихло, ми почали збирати своiх мертвих i поранених. Бо неушкоджених на тому полi не лишилося. Його нога лежала у нього пiд головою. Вiн навiть уже не стогнав. Дивився порожнiми очима в порожне небо. Той джгут, яким вiн дивом змiг перетиснути свою ногу i стримав кров, уже не допомагав. Я глянула в його дуже юне i геть безкровне обличчя i зрозумiла, що ще трохи i вiн спливе кров’ю.

Перед очима промайнув блискавкою страх. Я навчилася його вiдганяти. Натомiсть ухопила iмпульсивно хлопчину за руку, прошепотiла йому на вухо: «Не смiй помирати, засранцю, тiльки не зараз». Нахилилася над його раною i гаряче заше

отiла слова, якi я добре запам’ятала в дитинствi, вкладаючи в них вiру мого серця i… Кров зупинилася… А далi була страшна дорога в лiкарню до Артемiвська. Дорога, яку обстрiлювали. На мене косо дивився командир, наш Батя, але бачачи, що я зробила з раною бiйця, мовчав i змусив iнших заткнутися, коли я висунулася з вiкна машини i кричала щось небу, жбурляла в нього прокльони та благання, i жодний снаряд, жодна срана куля не вцiлила в нашу машину, що везла поранених. І всi вони вижили, i мiй боець з вiдiрваною ногою теж…

А потiм я плакала. Тихо так, рiвно, нишком. Щоб нiхто не почув. Насправдi чули всi… Вдавали, що не чують, але ж я ридма ридала. Напевне, вперше з того дня, як ховали Устима. Я проклинала вiйну, я проклинала кацапiв та палко просила Господа дати менi сили не вiдчувати жалю, коли вбиватиму ворога.

Поруч зi мною в окопi тi, у кого за плечима не одна судимiсть, тi, хто не мав би тут бути, бо не хотiв iти добровольцем, але мусив. Є й романтики, трясця iм в зад. Але е i професiонали, якi iнтуiтивно, нюхом, вiдчувають подих смертi.

З ними легко. То вони зробили з мене справжнього воiна. «Твiй оптичний прицiл сам знаходить жертву, ти тiльки прицiлюешся, – вчить мене Остап. – Запам’ятай, Циганко, вiн для тебе вже не людина. Вiн – ворог! Двонога iстота, котра жере, сере, любить секс, але при нагодi тебе замочить. Тому – або ти його, або вiн тебе. Ади, мала, воно стоiть, шкiриться. Типу шуткуе. Ну-ну, шуткарику! Верняк, вiн нас не бачить. Давай, Циганко, нинi гарний день, щоб почати бачити, кого вбиваеш». І я чемно слухаю рядового Остапа. Цiлюся, видих, пострiл, незначний бiль у плечi вiд вiддачi. Істота падае. Його бiльше нема. Вiн уже не вб’е нiкого з моiх побратимiв. Його поховають, можливо, десь у Бурятii або в братськiй могилi в донбаському степу – це якщо пощастить. Або спалять у пересувному крематорii та напишуть матерi, коли вона у нього е, чи дружинi, чи, може, й нiкому, але десь точно запишуть, хоч як голу статистику – зник безвiсти. Цi роздуми з’являться пiзнiше. А що насправдi я вiдчувала, коли натискала на гачок? Це прозвучить дико, особливо вiд жiнки. Радiсть, що то я його, а не вiн мене.

До вiйни звикаеш, як до прикроi родички. Бо хiба родичiв обирають? Вони з’являються, як снiг на голову, кажуть вам, що ви – рiдня, i та рiдня вiдтепер буде з вами жити. І ти мусиш навчитися спiвiснувати з нею поруч, боротися, не здаватися i перемагати. Бо iнакше переможуть тебе. Отi квiти, якi вони приносять з собою, – «волошки», «гвоздики», «гiацинти», або, не дай Боже, «тюльпани» – то дорога до пекла. Тiльки збоченець може називати смерть квiтковими iменами. А хiба вiйна – то не збочення? А хiба той, хто придумав зброю, нормальний? Не вiдповiдай, Юро, це я так, риторично. Бо болить, завжди болiтиме.

Того дня я так по-дурному зачепила розтяжку. Це мое щастя, що вона спрацювала якось тупо, впiвсили, та й поруч виявився рiвчак вiд мiни, в який я iнстинктивно встигла впасти. Вiдбулася легкою контузiею. Та хлопцi мене все ж на оглядини в Артемiвськ вiдправили. Типу Юлька Циганка нiколи правди не скаже. Терпiтиме до останнього. Ну, та що? Лiкар оглянув, виписав якiсь таблетки i сказав, що можу йти на всi чотири сторони. Отож сиджу в палатi, картаю себе за необачнiсть. Згадую. А в степах у травнi краса. Такi запахи… А неподалiк сад. Глип – вишнi цвiтуть! І така мене ностальгiя взяла. Так менi того чаю морелькового захотiлося! Хоч якi там морельки в отих донбаських степах? Дички самi. Та от думаеться: три днi бiль-менш тихо i до тоi вишеньки рукою подати. Пiшла… Дуринда. Ностальгiя у неi. Засунути тобi твою ностальгiю в одне мiсце та надавати по ньому ломакою. Через тебе ж i хлопцi мало на розтяжки не напоролися. Коли полiзли тебе iз саду витягати… Добряче дiстала вiд командира, вiд Батi нашого.

І раптом чую в коридорi його голос. Вiн iз кимсь розмовляе. І той хтось доволi знайомим баском вiдповiдае. Принаймнi так менi вчуваеться. Вслухаюся. Мариться, точно мариться. Бо хiба то можливо? Виходжу в коридор на голоси. Порожньо в коридорi, то голоси з палати навпроти долинають. Вiдчиняю дверi, заходжу i бачу перед собою постать Батi, яка менi заступае власника знайомого голосу.

– Значиця так, хлопаки. Ти, Кривий, зараз не боець. З рукою в гiпсi в розвiдцi нема що робити. Поняв? – бубонить Батя. – Ти, Американцю, тепер за старшого.

Батя, напевно, почув мою присутнiсть. Озирнувся:

– О, привiт, розтелепо! Циганочко моя, навiженочко моя! Збирайся. Лiкар сказав, що житимеш. За п’ять хвилин вiд’iжджаемо. Поiдеш зi мною i з Американцем. Ну що, знайомтеся.

Я вiд здивування вiдкриваю рота, витрiщаю очi. Ти? Не посеред свого ситого i вгодованого Сан-Франциско, а тут? У камуфляжi, з брудною бородою, вигорiлими бровами, з легким усмiхом на устах i смiшечками в очах.

– Юлько, ти? Юлькоооооо? Моя рiдненька Юлько!

Ти кидаешся до мене. Навiть не так. Командир ошелешено дивиться, як я розчиняюся у камуфляжних твоiх обiймах. Я плачу. Якось прикрого дива плачу. Ти губами вибираеш моi сльози. Батя т

хо мугиче: «Матерi твоiй ковiнька! У вас, голуб’ята, п’ять хвилин. Доцiлуетеся в машинi!»

А тодi ми iдемо. В напiвживому командирському «уазику». Я нiкого i нiчого не бачу й не чую. Тiльки гупання твого серця, твоя рука в моiй руцi i голос командира, i наче крiзь пелену розповiдь Батi про Юльку-Циганку, яку всi бiйцi хочуть тримати бiля себе, наче оберега. Бо вона i справдi Циганка, ворожка. Кулi замовляти вмiе, нашепче губами такого, що кров у пораненого зупиняеться. Тож коли тяжко поранених треба живими до лiкарнi доправити, завжди беруть з собою Циганку. Як талiсман якийсь чи оберiг. По-перше, то гарантiя, що нiяка зараза не обстрiляе, а по-друге, поранений нiколи кров’ю не спливе. Перевiрено. Навiть ото вчора Юлька на розтяжку нарвалася. І що думаеш? Посiкло ii? Та iншого вже б на сувенiри розiрвало. А Циганка тiльки переляком легким вiдбулася i ще головним болем для командира.

Батя посмiхаеться у вуса, чекаючи, коли ми з тобою заговоримо i розкажемо йому, звiдки i вiдколи знаемося. Розвiдник Американець з далекого Сан-Франциско, який наче випадково опинився в украiнськiй розвiдцi, i журналiстка-циганка Юлька iз забитого райцентру, що на заходi Украiни. Та ми мовчимо. Може, опiсля якось або нiколи… Навiть на вiйнi людина мае право на декiлька хвилин щастя. Не вiдаючи, що буде потiм, за пару годин, вже не кажучи про днi та тижнi… Я ж знаю, що в тебе бiля серця фотографiя Крiстл i Джулii, котрi тебе люблять та чекають з вiйни.

Я тебе не запитую – чому i як? Навiщо. Вiйна розставляе iншi акценти, вона ставить крапки. Вона не терпить ком чи знакiв питання, а тим паче оклику. Ця нiч буде наша. Командирський блiндаж здаеться палацом, ми з тобою – королiвськими особами, п’яними вiд вiйни i вiд належання одне одному, вiд розумiння, що, може, востанне отак – назавжди… І я плачу. Вiд розчулення i вiд щастя. Навiть на вiйнi можна почуватися щасливим. Навiть у пеклi бувають хвилини раю. Бо життя продовжуеться. Бо поки любиш, не мае значення кого – чоловiка, нехай чужого, дитину, маму, батькiвщину, – доти живеш.

Ранок мене застае саму… Ти пiшов у нiч. У тебе завдання, десь вдалинi звично гупае, а моя шкiра ще пам’ятае твоi поцiлунки, твоi пальцi, твое тепло.

Ти не залишив свiй номер телефону. Ти сказав, що маеш мого i коли випаде можливiсть, то зателефонуеш сам. І я чекаю. Твого дзвiнка чи бодай есемес.

Коли звертаю на Батю свiй сумний погляд – той розводить руками. Вiн – розвiдка, розумiти треба. Вiйна, i тому не до романтики i не до кохання… І я розумiю, я наче все розумiю. Чи не все?

Я добре пам’ятаю той вечiр, до дрiбниць. Липневий задушливий вечiр. Прийшов командир, темний, як нiч. Я з порога зрозумiла – щось трапилося. Мовчки поставив на табуретцi три кружки, дiстав iз внутрiшньоi кишенi флягу, вiдкоркував ii, розлив. Засмердiло спиртом. Батя трохи помовчав. Зiтхнув. Я збентежено дивилася на нього. Страх гострими лезами пiдкрадався до серця. Батя взагалi не п’е, зовсiм. Вiн рiзко схопив кружку. Пiднiс до носа, скривився.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить