Три хрестики Алiе
Наталiя Довгопол

Життя Алiе Ханим безтурботне та розмiрене: дочка турецького намiсника в Криму й колишньоi полонянки з Украiни звикла до розкошiв та пестощiв. Але раптово для Алiе все змiнюеться пiсля зустрiчi з засудженим до страти козаком Лукашем… У руках Алiе опиняеться хрестик, який дiвчина обiцяе передати його матерi в Киiв. Обираючи мiж гаремом турецького хана та романтизованою в маминих розповiдях Украiною, Алiе наважуеться втекти з дому в пошуках новоi долi. Якi ж пригоди чекають юнку на незвiданому досi шляху?..

Наталiя Довгопол

Три хрестики Алiе

Історiя, яку я розповiм вам, сталася чотири вiки тому. Вона обросла легендами, як камiнь обростае мохом. Дiйснiсть переплелася зi здогадками, правда ж затерлася до дiрок, немов стара скатертина. А може, то була й не справжня iсторiя, а всього-на-всього казка, вигадана опiвнiчною порою одною з шахеризад кримського хана…

Метушливе приморське мiсто захлиналося вiд пилу й лiтньоi спеки. У порту по-татарськи лаялися рибалки, а з невiльницького ринку долинало жалiсне голосiння й крики торговцiв. Кафа[1 - Сучасна Феодосiя.] жила своiм звичним життям – життям покiрного васала Османськоi Порти та найбiльшого ринку рабiв у всьому Кримському Ханствi. Це пишне та багате мiсто гомонiло десятками мов, шумiло морським прибоем i майорiло тисячею кольорiв, якi лише можна було собi уявити. Завзятий генуезець iз запалом обговорював справу з не менш завзятим арабом, а високий русявий поляк, загубившись посеред ринковоi площi, марно намагався знайти в натовпi своiх товаришiв. Кючюк-Істанбул, або Маленький Стамбул, як часто називали це мiсто, вабив до себе вiльних шукачiв пригод i легкого заробiтку. Декому щастило – вони виiздили звiдси вже багатими, iншi ж так i залишалися довiку товктися на базарах серед запахiв риби, спецiй i поту вiд людських тiл.

За метушнею довкола спостерiгав байдужий погляд ледь розкосих очей, що мружились, зустрiчаючись iз палючим сонячним промiнням. Самi лишень очi визирали з-пiд яскравих кармазинових[2 - Малиново-червоного кольору.] шовкiв, що з голови до п’ят огортали тендiтну постать маленькоi татарки. Тонка випещена рука висунулася з-пiд розшитого золотом халата та вказiвним пальцем покликала старого евнуха.

Дочка правителя Кафи, османського намiсника Халiль-бея, користувалася особливими привiлеями. Їй пощастило народитися вiд третьоi дружини бея, единоi жiнки, котра принесла йому шлюбних дiтей, i единоi, яку вiн, навiть через двадцять п’ять рокiв пiсля першоi зустрiчi, обожнював.

Юнка мала нечуванi, як для доньки такого вельможi, привiлеi: час вiд часу iй дозволялося полишати гарем у супроводi одного з двох приставлених до неi евнухiв, що ревно охороняли свою господиню та готовi були виконати будь-яку забаганку сiмнадцятилiтньоi Алiе Ханим лише за помахом руки. Як-от зараз.

– Слухаю вас, о зiрко на кримському небосхилi! – звернувся до неi евнух, посмiхаючись надщербленим ротом, у якому бракувало одного зуба.

– Я знудилась. У цьому мiстi не вiдбуваеться нiчого вартого моеi уваги, – байдужим голосом сказала Алiе.

А далi, хитрувато всмiхнувшись одними лиш очима, що визирали з-пiд покривал, продовжила:

– Чула я вiд служниць, що у батьковiй в’язницi тримають якусь особливу панну з Польського королiвства…

– Так, ясна моя господине, ii захопили пiд час минулого набiгу десь у Роксоланii[3 - Роксоланiя – давня турецька назва Украiни.], – покiрно опустив голову евнух, зводячи до купи й без того густi брови. – Уже з мiсяць тримають. Вона дочка якогось пана-шляхтича iхнього, вочевидь, небiдного, тож скоро за нею приiдуть iз великим викупом.

– Я хочу подивитися на неi, Ельнуре, – владним тоном наказала Алiе.

– Навiщо це вам, моя весняна квiточко? – збентежився евнух, i розгублена посмiшка розповзлася його круглим зморшкуватим обличчям. – Батечко ваш, нехай даруе Аллах йому довге правлiння, сваритимуться…

– То й нехай, – спокiйно знизала плечима Алiе.

За мить ii котячi очi знову звузилися до двох тонесеньких щiлинок, у яких заграли веселi бiсики.

– Вiдведи мене до неi. Я хочу подивитися, яка вона – ота шляхетна панянка.

– Ну, добре, золотосяйна пташечко… але ненадовго, згода?

Ельнур, нещасний самотнiй евнух, що з малих лiт i до своеi старостi служив у гаремi бея, по-батькiвськи любив Алiе. Вiн не мiг вiдмовити жодному ii бажанню, тож i цього разу, незважаючи на дивне прохання, погодився й рушив уперед, кличучи дочку правителя за собою. Йдучи лабiринтом мощених вулиць, якi змiями вилися вгору-вниз мiж мечетями, грецькими церквами й палацами центральноi, франкськоi, частини мiста, вони незчулися, як опинилися в Бiрунi, майже бiля самих стiн фортецi. Тут, у низеньких хатках, мешкали робiтники, торговцi й музиканти. Саме тут, мiж вiрменською майстернею та мечеттю Енiчери Халiл, розташовувалась в’язниця, на верхньому поверсi якоi, у чистих i добре обставлених свiтлицях, тримали особливо важливих полонених.

Вартовi лише покiрно схилили голови, впiзнавши евнуха з гар

му правителя та одразу збагнувши, хто його супутниця. Алiе Ханим примружилася й м’якою, ледь чутною ходою попрямувала за Ельнуром. Вузькi сходи привели незваних гостей у довгу галерею, де за гратованими дверима, мов птахи в золочених клiтках, на оксамитових подушках тужили полоненi.

Перекинувшись кiлькома словами з вартовим, Ельнур указав на потрiбну кiмнату-клiтку. Дiвчина пiдiйшла до майстерно оздобленоi кованоi гратницi й зазирнула всередину.

За низеньким укритим iталiйським гобеленом столиком, на розкiшних килимах, сидiли двi молодi жiнки, убранi по-европейськи: в бiлоснiжнi колись сорочки з мережаними манжетами та важкi сукнi з темноi парчi.

– Ота, що в темно-синьому з золотом, – то панi, а у чорному – ii служниця, – шепнув Ельнур, але Алiе вiдсторонила його, жестом наказавши вiдiйти.

Помiтивши татарку, жiнки пiдвели очi.

– Чого витрiщилась? – пiдiйшла до грат панi в темно-синiй сукнi та з викликом задерла вгору пiдборiддя, вiд чого ii досить миловиде обличчя набуло неприемних рис. – Нiколи не бачила шляхтянок? То дивись, дивись! Я знаю, чому в вашому брудному кримському курнику жiнок ховають у гареми й кутають у це ганчiр’я! Нi, не тому, що бояться дiлитися з перехожими тою красою неземною, а тому що соромно кому-небудь показати вашi страхiтливi обличчя! Чи не так, курво малолiтня?!

Панна говорила польською. Їi пересохлi тонкi губи тремтiли вiд гнiву, а в голубих очах жеврiли ненависть i страх.

– Менi завжди було цiкаво, – заговорила Алiе гарною украiнською з ледь вiдчутною схiдною iнтонацiею, – чи гiдно поведе себе справжня шляхтянка в негiдних ii умовах?

Голос Алiе лився спокiйно й рiвно. Панна здивовано вiдсахнулася, переглядаючись зi своею компаньйонкою.

Чадра закривали обличчя нежданоi гостi, але очi ii смiялися. Нi, вони насмiхалися! А це неможливо було стерпiти!

– Як вас звати, панночки? – Алiе зробила наголос на останньому словi. – Звiдкiля ви? – тепер i в ii голосi зазвучала ледь помiтна, але така колюча насмiшка. – Я достатньо розумiю польську, говорiть!

– Хiба я маю вiдповiдати тобi? – презирливо гмикнула панна, закопилюючи губу й змахуючи з обличчя бiляве пасмо, що вибилося з високоi зачiски. Вона вже оговталась вiд здивування, i до неi повернувся ii попереднiй зверхнiй вираз обличчя та жорсткий неприемний тон. Висока й худорлява, зi скривленими вустами та довгим тонким носом, вона нагадала Алiе прадавню руську богиню Мару iз тих майже забутих легенд, якi розповiдала мама.

– Мою панну звати Агнешка Почаповська, вона дочка луцького епископа Єронiма Почаповського, – несподiвано втрутилась служниця, у вiдчаi припадаючи до грат. Маленька й проворна, вона заступила свою господиню i всiм своiм перебiльшено нещасним виглядом намагалася виправити необережнiсть Агнешки. Їi тонкi брови пiдскочили угору, а на простуватому обличчi колишньоi селянки вiдобразилися всi жалi свiту. – Мое iм’я Беата… Нас захопили татари, коли ми iхали вiд нареченого моеi панни додому, до Луцька. Допоможи нам, ясна панi! – змовницьки прошепотiла наостанок вона.

– Допомогти вам не можу, – не стишуючи голосу вiдповiла Алiе. Їi очi вже не смiялися, погляд зробився серйозним i важким, без тiнi насмiшки.

– Але не бiйтеся, – продовжила дiвчина, – за вас дадуть гарний викуп, i невдовзi ви повернетеся додому.

– Слава Пресвятiй Дiвi! – кинулася хреститися Беата.

Агнешка ж вiдiйшла до малесенького вiконечка, роблячи вигляд, що iй байдуже.

Тиша стала гнiтючою. Татарка ще трохи постояла, неприкрито роздивляючись Беату, яка вiд радощiв розплакалася, а потiм махнула рукою Ельнуру, i вони разом попрямували до сходiв, залишаючи панянок наодинцi з iхньою лихою долею.

– Панi! Панночко! – окликнув хтось Алiе в кiнцi галереi дещо охриплим чоловiчим голосом. – Благаю, панi, пiдiйди до мене!

Алiе зустрiлася поглядом з Ельнуром. Той заперечно похитав головою, суворо зводячи брови.

– Хто це? – запитала дiвчина татарською.

– Козак. Звичайний козак.

– Якщо вiн звичайний козак, то чому знаходиться тут, а не на галерах? – примружилась Алiе. – За нього теж даватимуть викуп?

– Його присудили до страти. Пам’ятаете, я говорив вам про вчорашне повстання на галерi, пiд час якого ледь не загинув ваш брат, Махмуд-ага? Нехай Аллах даруе йому довгих лiт! Оце i е той молодик, який пiдняв повстання. І це вiн мало не вбив нашого дорогого Махмуда-агу, бодай скорiше загоюються його рани. Але коли брат ваш упав роззброений, цей козак пощадив його, вчинивши дуже шляхетно, тому Халiль-бей вирiшив надати йому останнi почестi.

– Панi, благаю! – чоловiк крикнув iще раз, i Алiе, бiльше не вагаючись, пiшла на голос.

– Якщо мiй батько виявляе повагу до цього козака, то я також мушу.

За гратованими дверима стояв високий чоловiк. Довге волосся спадало на плечi, борода брудними пасмами, перемiшаними з запеченою кров’ю, звисала з пiдборiддя, а пiд очима вiд утоми набрякли мiшки. І лише сiрi очi свiтилися двома вогнями на засмаглому й покритому пилом обличчi в’язня. Попри тi очi, у яких iще спалахували

скри молодостi, Алiе здалося, що йому вже за тридцять, а може, навiть за сорок рокiв.

– І що ж це за почестi! – звернулася вона до Ельнура. – Невже вiн поводився недостатньо достойно, щоб йому навiть не дали змоги поголитися чи залiкувати рани?

– Його вимиють перед стратою…

– Панi! – очi чоловiка горiли бунтiвним вогнем, незримою силою притягуючи погляд Алiе.

Ельнур хотiв було вiдвести дiвчину назад, але вона йому не дозволила, помахом руки наказавши зачекати на неi осторонь.

– Панi чи, певно… панночка розмовляе украiнською! Яке щастя! Можливо, ти така ж бранка, як i я, а може, ти янгол у людськiй подобi… я нi про що тебе не питатиму, i не проситиму нiчого, за що тобi могло б докоряти сумлiння. Лише поговори зi мною i…

– Я не бранка, i вже напевно не янгол, – перебила його Алiе, стримуючи незнайоме ранiше збентеження.

Вона пiдiйшла так близько до грат, що Ельнуру довелося завбачливо вхопити ii за плече, але дiвчина вiдкинула руку евнуха та продовжила далi уважно роздивлятися полоненого.

– Учора ти, з волi Аллаха, пощадив мого брата, наступного правителя Кафи Махмуда-агу.

– О, то ти й справдi татарка? – чоловiк примружився, вдивляючись у обличчя Алiе через перевиту гратницю. – Та ще й така вельможна! Але твоя шкiра здаеться надто свiтлою, хоча очi й справдi трошки розкосi, татарськi… Ясна панна мае надзвичайно гарнi очi!

Алiе знiяковiла й укрилася рум’янцем пiд чадрою. Вона мала б розгнiватися за такi зухвалi слова, якi не заведено говорити дочцi бея, але натомiсть лише розгубилась.

– А звiдки так добре знаеш нашу мову? – продовжував чоловiк.

– Моя матiр украiнка. Вона навчила.

Бранець посмiхнувся, а потiм якось дивно поглянув на Алiе та запитав:

– А як iншi? Їм вдалось втекти? Можливо, ти чула?

Дiвчина похитала головою.

– Усi загинули, – тихо вiдповiла вона.

– Отже, усе марно… – чоловiк вiдвiв погляд i кiлька секунд дивився в одну точку. – Земля iм пухом i царствiе небесне!

В’язень зовсiм перемiнився на вид; його очi на мить зробилися тьмяними, нiби життя залишило iх. Перехрестившись, вiн зiрвав iз себе натiльний хрестик i через отвiр у гратах простягнув Алiе.

– Можливо, Господь Бог покарае мене за це, але вiн все бачить, вiн знае, що не зрiкаюсь я його… Як би я бажав, щоби по смертi прах мiй упокоiвся на рiднiй землi!.. Але не така в мене доля, – його голос зривався й переходив на шепiт. – Знаю, що не маю права простити, але все ж попрошу. Якщо коли-небудь якась християнська душа iхатиме до украiнських земель, нехай передасть це Марii Кушнiрцi, матерi Лукаша… вона мешкае в Киевi на Подолi…

– А Лукаш – це ти?

– Я, – чоловiк сумно посмiхнувся, i Алiе здалося, що вiн значно молодший, нiж iй подумалося спершу.

Чомусь це спостереження видалось iй важливим. А ще важливiшим було те, що ця людина зi свiтлими очима скоро мусила померти.

– Обiцяю, що передам твого хрестика, Лукаше! – пошепки сказала вона, примушуючи себе вiдiйти вiд грат.

Не обертаючись, Алiе Ханим попрямувала сходами вниз, за всю дорогу додому не зронивши жодного слова.

Казка перша

Принцеса Татарii

Того вечора море було спокiйним, нiби гладiнь дзеркала. Ледь гойдалися на хвилях легенькi ялики, непорушно стояли оголенi щогли галер.

Алiе завжди любила спокiйне море. Вона йшла на скелi, що височiли за мiськими мурами, де нiхто не мiг ii побачити, знiмала з обличчя чадру та годинами спостерiгала за ледь помiтними гребiнцями зеленавих хвиль, пiдставивши обличчя вечiрньому бризу.

Але сьогоднi спокiйне море дратувало ii. Пiдiбгавши ноги, дiвчина за звичкою сiла на ще тепле вiд денноi спеки камiння, але цього разу воно виявилось надто твердим, а захiд сонця – надто млявим. Сьогоднi iй хотiлося шторму!

Алiе опустила руку в торбинку, яка висiла на поясi, та дiстала звiдти затерту срiбну монету. Довго тримала ii в руцi, нiби наважуючись на щось, а потiм раптово пiдкинула.

– Один, два… Три!

Монета пiдлетiла угору i, голосно дзенькнувши об кам’яну кладку, повернулася догори тильним боком.

Ледь помiтна посмiшка промайнула на устах дiвчини й одразу ж зникла.

Алiе одягла чадру, поправила оксамитову феску й вiдкинула з обличчя дрiбнi косички, ховаючи iх пiд покривало. Стрiмким рухом вона звелася на ноги, так i не дочекавшись останнiх променiв сонця.

Обережно спустившись донизу, дiвчина кивнула евнуховi i, оминаючи похмуру сторожу та крикливих мiських торговцiв, неквапно попрямувала до сералю Халiль-бея.

– Дивачка, – почула вона за своею спиною перешiптування вартових, але не озирнулася. Їй не було дiла до думки плебсу.

Халiль-бей саме закiнчив трапезу. Вiн струсив крихти з прикрашеного вигадливими вiзерунками халата, прикрикнув на служниць i вже збирався покинути обiдню залу, аж у кiмнатi з’явилася огорнена в барвистi шовки дiвчина. Зовсiм маленька й тендiтна Алiе ледь дiставала високому хану до плечей.

– Що ти робиш так пiзно на чоловiчiй половинi, дитя? Тобi вже час спати, – Халiль-бей злегка торкнувся вустами лоба доньки. Його голос прозв

чав суворо, але на грiзному й змарнiлому вiд давньоi шлунковоi хвороби обличчi бея вiдобразилася нiжнiсть.

Жiнкам знатних татарських родин не вiльно було покидати жiночоi частини сералю – гарему та без запрошення заходити до чоловiкiв. Однак Алiе неодноразово вдавалася до таких витiвок – вона знала, що iй, любiй донечцi турецького намiсника, ще й не таке зiйде з рук.

– Я не можу заснути, ясночолий мiй батечку.

Алiе покiрно опустила очi та мiцно стисла руки в кулаках.

– У чому справа, радiсть моя? – бей взяв Алiе за руку та повiв до низького дивану, покритого темними оксамитовими покривалами, одним лиш жестом виганяючи з кiмнати всiх слуг. – Сiдай, коли ти вже прийшла, то я тобi дещо розкажу.

Дiвчина здивовано пiдвела очi i слухняно сiла.

– Ну, розповiдай, що сталося.

Алiе глибоко зiтхнула, вдихаючи запахи плодових ефiрних олiй, якими обкурювалася свiтлиця.

– Той козак у в’язницi… Лукаш… Менi евнухи про нього всiлякi небилицi розповiдали.

– А, той зiрвиголова, який ледь не вбив твого брата! – Халiль-бей засмiявся й одразу посерйознiшав. – І що ти хотiла про нього знати? Чому вiн удостоiвся честi бути гостем у моiй в’язницi?

Алiе ствердно кивнула, зробивши вигляд, що iй нiчого про це не вiдомо.

– Вiн був рабом на галерi, що припливла в наш порт iз Константинополя. Учора вночi цей чоловiк пiдняв бунт. Але втекти не вдалося нiкому, а цього хлопця… як його?

– Лукаша?

– Так, Лукаша… Його ми повiсимо в недiлю на площi.

– Що ж вiн такого зробив, щоб пiсля скоення настiльки тяжкого злочину заслужити особливi почестi перед смертю? – Алiе дивилася на батька широко розплющеними наiвними очима, вдаючи, що вперше чуе iсторiю козака. Вона здавалася врiвноваженою, але всерединi вирувала буря.

– Твiй брат разом iз яничарами кинувся ловити утiкачiв. Махмуда поранили – i вiн упав на землю обеззброений. Той хлопець, що ти його називаеш Лукашем, мiг добити його одним ударом шаблi, але вiн не став позбавляти життя беззахисного.

– І за свою доброту вiн поплатиться головою, – протягла Алiе. – Але ж це несправедливо! Вiн зберiг життя нашому дорогому Махмуду-азi, тож тепер ви маете зберегти життя йому!

– Тебе надто цiкавить цей бунтар, – холодно вiдрiзав Халiль-бей. – Вочевидь, ти вже подорослiшала достатньо, щоб цiкавитися чоловiками. Про це я i хотiв з тобою поговорити.

Халiль-бей налив вина i вмостився зручнiше. Алiе затамувала подих, ще сильнiше впиваючись довгими пофарбованими хною нiгтями в свою долоню.

– Я мав би вже давно видати тебе замiж, та все нiяк не можу зважитися.

– Бо це означае, що я назавжди залишу ваш дiм?.. – сльози виступили на очах дiвчини, але вона не дозволила iм скотитися вниз. Дочка бея нiколи не плаче.

– Я шукав для тебе найкращого чоловiка, – досить холодно вiдповiв батько. – Але й це теж, – нiби мiж iншим кинув вiн.

– Тобi вже скоро вiсiмнадцять, – продовжував Халiль-бей, потягуючи солодкий дим вiд люльки, – незабаром ти перетворишся на стару дiвку, перестарка, i нiхто тебе не захоче брати, тому треба поквапитися з замiжжям.

Халiль-бей замовк на хвилину, вибиваючи свою люльку й неспiшно наповнюючи ii свiжим тютюном. У повiтрi дужче запахло вишнею.

– За декiлька днiв до нас приiдуть посли вiд хана Джанiбенд Гирея. Вiн якраз шукае собi четверту дружину.

– Ви вiддаете мене замiж… за кримського хана? – у Алiе перехопило подих. Вона ще не вирiшила, смiятися iй з цiеi звiстки чи плакати.

– Так, краща трояндо мого саду, я даю тобi можливiсть стати могутньою правителькою Криму.

– Але…

Халiль-бей похитав головою.

– Ти розумна дiвчинка й знаеш, що Кафа разом iз iншими пiвденними мiстами знаходиться в пiдпорядкуваннi двох володарiв: моему як намiсника Османськоi Порти, i турецького султана особисто. Але пiвнiчнi мiста мають свого власного намiсника – хана iз роду Гиреiв i свою державу – Кримське Ханство, що дедалi менше бажае залежати вiд султана. Бачиш, останнiм часом стосунки мiж ханом Джанiбенд Гиреем та Мурадом ІV, нашим великим султаном, хай продовжить Аллах його днi, досить напруженi. І не безпiдставно. Адже такi вдалi походи козацького гетьмана Дорошенка на Стамбул та провiнцii пiдкрiплюють мрiю про можливiсть Кримського Ханства зовсiм вiддiлитися вiд Порти. Розумiеш?

Алiе ствердно кивнула.

– І якщо це станеться, – продовжував Халiль-бей, – то ми хочемо бути друзями з кримським ханом… Алiе, ти маеш пам’ятати, що ти зi знатного роду. Це честь – порiднитися з онуками славетного Чингiз-Хана, i далеко не кожна родовита татарка отримуе таку можливiсть!

– Так, батьку, – покiрно схилила голову Aлiе Ханим, не маючи що сказати у вiдповiдь i ледь стримуючи зрадницькi сльози. – Дозвольте, я пiду подiлюся радiстю з матiнкою?

– Добранiч, ластiвко мого сералю!

Халiль-бей простягнув для поцiлунку свою руку та задоволений попрямував у своi покоi. Алiе ж iз важким серцем i мiцно стиснутими кулаками пiшла до гарему.

Фатьма була в своiх покоях. Напiвлежачи на розстелених на долiвцi килимах, вона вишивала срiбними ниткам

бiлоснiжну чадру, пiдсвiчену мерехтливими вiдблисками масляноi лампи.

– Не iнакше менi весiльну хустку готуеш, – похмуро сказала Алiе, розташовуючись поруч на подушках.

Красива знiжена жiнка, байдуже що в лiтах, прибрала з лоба неслухняне русяве пасмо та загадково посмiхнулася.

– А хiба не час тебе замiж вiддавати? Засидiлася ти в дiвках, до того зараз саме випала слушна нагода.

Голос Фатьми лився так спокiйно й рiвномiрно, нiби дзюрчання повноводного струмка. Та й уся вона була спокiйною та врiвноваженою, iз м’якими рисами обличчя, яке майже не ворушилося, коли жiнка говорила, тонкими пальцями, що жодноi митi не вiдривалися вiд вишивання, i навiть застиглим поглядом, у якому, однак, ще можна було вловити iскру життя.

Цей удаваний спокiй дратував Алiе ще сильнiше. Ба, бiльше – вона згадала свiй полуденний вiзит до шляхтянок i з жахом усвiдомила, що стае вiдчутно схожою на матiр.

– То ти все знаеш про цього старого Гирея, у гаремi якого я проживу решту свого життя? – спитала вона роздратовано, уже не стримуючи свiй гнiв.

– Гарем хана – це не в’язниця. Так, порядки в нього бiльш суворi, нiж у нашому домi. Його дружини не ходять купувати крам на ринок. Їм не дозволено гуляти мiстом наодинцi та заводити розмови з ким заманеться. Але в них е безлiч iнших розваг i привiлеiв! Пам’ятаеш, сестра Гизи Гiрея сама приймала послiв? О, звичайно, невеликi шанси, що ти народиш хану спадкоемця, – у нього вже п’ятеро синiв, – але навiть четверта дружина може стати шиею хана i крутити, куди завгодно! Я ж теж колись була лише рабинею…

– Четверта дружина?! І це говориш менi ти! Мамо! Ти, яка народилася в краю, де дiвчата самi сватаються до хлопцiв… Це ж ти розповiдала менi про те, якi вiльнi в Украiнi жiнки, гордi, незалежнi вiд чоловiкiв…

– Але iм i працювати доводиться на рiвнi з чоловiками! – несподiвано рiзко заперечила Фатьма, нiби прокидаючись вiд сну. – Ти оточена служницями, рабинями, якi слiдкують за кожним помахом твоеi руки, задовольняють кожну твою примху. Ти нiколи не знала, що таке заробляти на власний шматок хлiба, нiколи не вiдчувала справжнього голоду чи холоду! Я люблю тi мiсця, де я народилась, – пом’якшала раптом вона, – зеленi лiси, яких я не бачу тут, золотистi поля, усмiхнених людей… О, така поезiя! Але тут я – Ханим, мати спадкоемця великого бея, а ким, ким я була би зараз в Украiнi?

Алiе стисла пальцi так, що нiгтi знову боляче впилися в долонi. Але вона не помiчала болю.

– Я завжди думала, ти хочеш повернутися додому…

– Я давно спустилася з небес на землю, люба моя Алiечко. Та i… немае до кого повертатись.

– Ти менi так нiколи й не розповiдала про свое життя…

– Бо нiц нема чого розповiдати! – раптом вiдрiзала Фатьма. – Один монастир.

Дiвчина повiльно встала.

– На добранiч, – кинула вона матерi, залишаючи ii покоi, i похмуро попленталась до своеi кiмнати.

У дитинствi Алiе не боялась нiчого. Певно, успадкувала батькiвський характер. Не боялася морозiв, якi зрiдка, але залiтали в цi краi, бiгаючи по гарему босонiж увесь рiк. Не боялася павукiв, якi так i пильнували, щоб сплести павутиння над ii лiжечком. Не боялася заговорювати з чужими людьми, i бiльш того, нiколи не боялася свого тата, вiд одного iменi якого тремтiла вся Кафа. Вона нiколи не боялася бути замкненою в чужому гаремi й змушеною пiдкорятися единому своему господарю – чоловiковi. Не боялася, бо нiколи не могла повiрити, що таке коли-небудь станеться.

Зараз, скрутившись калачиком на шовковiй постелi, Алiе вiдчувала тисячi холодних мурашок, якi бiгали по руках i ногах.

Не боiться смертi той, хто про неi не думае, або певен, що Аллах змилостивиться та забере до себе. Алiе ж почала думати, й уперше в життi вона по-справжньому злякалась. Опинитися в чотирьох стiнах чужого сералю – хiба це не рiвноцiнно смертi? І чи врятуе там ii Аллах?

Зрозумiло, дочку бея змалечку готували до думки, що колись вона стане дружиною знатного вельможi, залишить рiдний дiм, а можливо, i рiдне мiсто… То чому зараз було особливо важко з цим змиритися? Слова, якi колись геть не мали ваги, тепер набули значення. І чому iй так небайдужа доля Лукаша, якого вона навiть i розгледiти не зумiла?

Сон нiяк не йшов. Аромати жасмину та дикоi троянди, що долинали з вiдчиненого в сад вiкна, наповнювали кiмнату. Це був запах юностi та любощiв, який не раз пiдбурював шукачiв пригод i не давав закоханим спати ночами.

Алiе пiдвелася. Небувала ранiше думка промайнула в ii головi. Вона запалила свiчку та кинулася до скриньки, у якiй пiд замком лежав найцiннiший скарб – дивом збережений хрестик ii матерi, подарований iй ще в пiдлiтковому вiцi. Алiе колись нанизала його на срiбний ланцюжок, вiддавши таким чином шану позеленiлому вiд часу мiдному розп’яттю. Вiдтепер на цьому ланцюжку висiло вже два хрестики.

– Зейнеб! – гукнула служницю вона, прочиняючи дверi. – Зейнеб, розплети моi коси!

Особиста служниця була в дочки бея змалечку. Спершу – покiрна лiтня черкеска, потiм норовлива, але вправна полька, а кiлька тижнiв

ому бей подарував дочцi ще одну рабиню – родом iз Русi. У гаремi, коли жiнка зреклася своеi вiри, iй дали нове iм’я – Зейнеб.

– Зейнеб! Ти що, не чуеш? Прочисть нарештi вуха!

– Пробач, панночко, – залепетала Зейнеб, вiдкладаючи свое шиття. – Я задумалась.

– І про що ж ти думала?

– Це не важливо, Алiе Ханим…

Зейнеб, висока бiлявка з великими, широко розкритими, мов у телички, очима, взялась розплiтати тоненькi косички, у якi було заплетене волосся Алiе. Вiд них на брунатному волоссi татарки залишалися дрiбнi хвильки, як це iнодi бувае на морi. Дочка бея поглядала то на себе, то на служницю в коштовне люстерко, привезене батьком з Венецii, напружено щось обмiрковуючи.

– Не треба так супитися, панночко, бо дочасно з’являться зморшки… – лагiдно сказала Зейнеб, погладжуючи по головi Алiе. – Панночка така гарна.

Вони дивилися одна на одну в свiчадо – невелика тендiтна татарка, iз круглим обличчям, високими вольовими вилицями й ледь розкосими очима, у яких поблискували войовничi iскри, i вища вiд неi на голову грудаста русинка, яка нiколи в життi не смiла нiкому заперечити, маючи звичку часто-часто опускати очi долi.

– А скажи-но, я схожа на русинку? – запитала Алiе не зводячи з Зейнеб погляду.

– Дуже! Панночка дуже схожа на матiр! Та й нинi в племенi роксолан, як ви нас називаете, у дiтей частенько зустрiчаються розкосi очi й маленький зрiст…

Алiе насупилася ще бiльше й спитала:

– А тебе як звали на батькiвщинi?

– Мариною звали, – усмiхнулась служниця, нiяковiючи й укриваючись рум’янцем вiд несподiваного запитання.

– Мою маму звали Христиною… Тiльки тепер вона вже майже не згадуе дiм. А ранiше мама хотiла, щоб i я виросла русинкою, а не татаркою. Учила мене всьому: звичаям, iграм, пiсням… Щоправда, про мамине життя я не знаю майже нiчого, лишень що вона жила при Густинському монастирi… Марино, а ти… ти би хотiла повернутися додому? – раптом збуджено запитала Алiе, хапаючи служницю за руки.

– Понад усе на свiтi! – не розмiрковуючи й митi, вигукнула Марина, аж раптом схаменулася, прикривши рукою рот. – Тобто… менi тут добре… з вами…

– Не криви душею, – обiрвала ii незграбнi спроби пiдлеститись Алiе. – У тебе ж там залишились батьки, може, i коханий…

Служниця кивнула.

– Лише батьки… Коханого, Панасика мого, вбили татари, коли налетiли на наше село…

Тепер Алiе опустила очi долi, та за мить посмiхнулася й по-змовницькому пiдморгнула.

– А якби я запропонувала тобi… – татарка перейшла на шепiт i проговорила Маринi на самiсiньке вухо, – тiкати зi мною до Украiни?

– Панночка… насмiхаеться надi мною?

Алiе похитала головою.

Марина на мить полишила свою роботу та недовiрливо покосилася на Алiе.

– Дорога дуже довга, – нарештi сказала вона. – І небезпечна.

– То так ти хочеш повернутися на батькiвщину? Ти краще будеш прислуговувати в гаремi, нiж принаймнi спробуеш ще раз побачити своiх рiдних?!

– Це було б самогубством, – коротко вiдрiзала Марина. Їi наiвний телячий погляд раптом став холодним й осмисленим.

– Ти не розумiеш… Я все продумала. Ми поiдемо не самi.

– Ми..?

– Так! – ледь не викрикнула Алiе, i трохи тихiше продовжила: – Я вирiшила тiкати звiдси. Нехай я не спроможна звiльнити Лукаша, але я можу втекти сама й передати його послання матерi! Ти поiдеш разом зi мною? Ми поiдемо в Украiну, розумiеш? – Алiе збуджено затрусила служницю за плече, а та лише важко зiтхнула, безперестанку клiпаючи своiми великими очима.

– Я не… Я не знаю… Хто такий цей Лукаш?

У дверi зненацька постукали.

– Хто ще там? – нервово кинула Алiе.

Марина пiдiйшла до дверей й безшумно iх вiдчинила.

На порозi стояв Махмуд, вiн був старшим братом Алiе, котрий покинув гарем, коли дiвчинi було лише шiсть рокiв. Втомленi очi – синi, як у матерi, – блiда шкiра та нетверда хода свiдчили, що вiн нездоровий. Проте Махмуд намагався триматися прямо, гордо здiймаючи вгору вольове пiдборiддя.

– Доброго вечора, сестричко, – похмуро привiтався вiн татарською.

Пiдхопившись iз крiсла, Алiе Ханим схилилася в поклонi, ховаючи за розплетеним волоссям очi, у яких дедалi бiльше розгорався недобрий вогонь.

– Як твое здоров’я, добрий мiй брате?

– Було б набагато краще, якби ти мене не засмучувала, – холодно дорiкнув Махмуд. – Скажи менi, люба сестричко, ти ходила до того ув’язненого козака, який мене ледь не вбив?

– Я ходила дивитися на польську шляхтянку, на ii вбрання й манери, – усе ще не пiдводячи голови, якомога спокiйнiше вiдповiла дiвчина та вiдвернула обличчя вiд свiтла лампадки.

Махмуд повiв бровою.

– Якщо хочеш, я тобi з походу сотню таких сукенок, розшитих золотом i перлами, привезу! Тiльки скажи – я ж усе заради тебе зроблю! Але навiщо ти просила батька за того бiсового козака?! – мало не викрикнув Махмуд-ага, переходячи на украiнську. Це була мова iхньоi матерi, якою вони часто спiлкувалися дiтьми.

– Я… Менi зробилося шкода його… вiн же подарував тобi життя!

– Якби не вiн, то нiякого бунту на галерi не сталося б! Нехай ми й вирiзали iх усi

до одного, але й вони нам завдали клопоту. А найголовнiше – раби тепер знають, що це можливо. Бо чутки, як бачиш, швидко розходяться.

Не дивлячись бiльше на сестру, Махмуд опустився в крiсло. Його погляд був похмурим, вiн видавав занепокоення, а опущенi долi куточки губ – неприховану злiсть.

Алiе Ханим схилила голову ще нижче.

– Подаруй менi свого пiстоля, – несподiвано попросила вона.

– Навiщо? – Махмуд здивувався, але несвiдомо потягнувся за пiстолем, якого разом iз шаблею завжди носив при собi.

– Ти ж казав, що все для мене зробиш, от i перевiряю. Вважай, що це моя примха, добрий мiй Махмуде-ага.

– Добре. Тримай, – витончений пiстоль зi срiбним гравiруванням лiг на стiл.

– А ще порохiвницю, набоi та кресало.

– Кого ти стрiляти надумала? – здивовано пiдняв брови Махмуд, зиркаючи з-пiд лоба на дiвчину.

– Поштових голубiв, – видавила з себе посмiшку Алiе.

Виконуючи забаганку супутницi своiх дитячих iгор, усього на пiвтора року молодшоi сестри, Махмуд залишив на столi мiшечок iз кулями, порохiвницю та кресало. Тьмяне свiтло лампади вiдводило погляд досвiдченого в бою, проте нечутливого до дiвочих переживань воiна вiд розчервонiлого обличчя Алiе. Хоча дiвчина була певна, що й при денному свiтлi брат не помiтив би перемiни в нiй. Із сумом та якоюсь незрозумiлою тугою Алiе раптом усвiдомила, що, крiм норм поведiнки, прописаних шарiатом, i кровних вуз, мiж нею та братами нiчого бiльше не iснувало.

Два днi минули для Алiе, нiби в маревi. Та мимолiтна зустрiч iз Лукашем нiби додала iй мужностi, пробудила вiд довгого сну, змусила замислитися й ризикнути. Уперше Алiе брехала батьку та матерi, уперше порушила заповiдi Аллаха… У ii життi з’явився новий бог. Чи, може, вiн був iз нею вiд народження. Вирощена християнкою в мусульманськiй краiнi, Алiе завжди мала двох богiв, але тепер iй хотiлося надати перевагу богу ii матерi. Богу Лукаша…

У ii головi визрiв чiткий, як iй здавалося, задум. Вона вже знала, як на свiтанку непомiтно вийти з гарему, де на них iз Мариною будуть чекати конi, приведенi пiдкупленим конюхом, i де вони мають «випадково» зустрiтися з польськими делегатами.

Через свою служницю Алiе легко купила в работорговцiв два комплекти жiночого одягу, який зазвичай носять русинки, а у своiх евнухiв, нiби для втiхи, випросила пару овечих кожухiв, тих, що вдягають татарськi пастухи, якi на час нальотiв на пiвнiчнi землi перетворюються на воiнiв, щоби хоч якось прогодувати сiм’ю.

– Панночко, це так небезпечно… – безперестанку повторювала Марина, а втiм, виконуючи всi доручення своеi господинi. Кiлька разiв вона навiть ледь не обмовилась Фатьмi та старому евнуховi. Марина дуже боялася.

На противагу служницi Алiе, вiдчуваючи неабияке збудження, була непохитна в своему рiшеннi. У ii уявi все йшло гладенько, як по маслу. Приставши до польських послiв пiд виглядом бiглих бранок, вони з ескортом поiдуть на Уманщину, у маленьке село Цибулiв, до родичiв Марини. У селi Алiе приймуть за Маринину подругу, сироту, якiй нiкуди вертатися пiсля неволi. Там вона й зостанеться. Можливо, вийде замiж за якогось красеня-панича, а можливо, подасться подорожувати далi, на Захiд, i на власнi очi побачить, як видуваеться венецiйське шкло, i як плетуться бельгiйськi мережанi комiрцi.

Але бiльше за далекi краi Алiе марила Украiною. Казковими вишневими садками, снiговими заметами й святочними вечорницями, про якi так багато розповiдала мама. І коли думка про незворотнiсть – про те, що це назавжди, i що вона бiльше нiколи не повернеться додому й не назветься дочкою великого бея, – приходила в ii гарячу голову, примушуючи здригатися вiд усвiдомлення фатальностi свого вчинку, дiвчина проганяла ii геть, знову й знову уявляючи iдилiчну картину майбутнього, яку сама собi намалювала.

Такi рiднi ранiше вулички Кафи здавалися сiрими й пустими, а море, шепiт якого завжди любила слухати дiвчина, навiювало на неi лише тужливий смуток – воно, як i ранiше, було спокiйним i тихим. Штиль нiяк не хотiв змiнюватися бурею, а серце прагнуло змiн.

Одного ранку цi змiни настали. Дзвiнкою монетою Алiе пiдкупила сторожу, умовивши випустити ii з гарему без евнухiв i обiцяючи повернутися до свiтанку. Нiхто в сералi не смiв суперечити Алiе. Думка про те, як батько покарае нещасних сторожових, коли дiзнаеться про ii втечу, не виходила з голови, однак Алiе готова була йти на жертви: легко вiдмовлятися вiд того, про що ти вже нiколи не почуеш та й не згадаеш.

Неподалiк вiд палацових мурiв стояв старий араб iз двома жеребцями в повнiй збруi. Забравши грошi, вiн ще довго мовчки дивився вслiд утiкачкам, осудливо хитаючи головою.

Двi вершницi виiхали з мiста, лиш тiльки на небi з’явилася заграва вiд перших променiв, прямуючи в напрямку Єскi-Кирим[4 - Старий Крим.] i обцiлованих вiтрами Агармиських гiр. Алiе востанне озирнулися на башти мiського муру, розумiючи, що бiльше нiколи не повернеться назад, i з силою пришпорила свого коня.

Дiвчата, вдягненi в просторi украiнськi сорочки пiд низ i барвистi корсе

ки, накинули зверху татарськi кожухи з овечого хутра, а на ноги вдягли простi коноплянi шаровари. На головi в кожноi була гостроноса хутряна шапка, яка робила iх схожими на татарських чи караiмських селян. Зашитi в халяви жовтих сап'янових чобiт, тихенько брязкали золотi монети, пара коштовних каблучок i iнкрустований гранатами браслет – все, що вийшло зiбрати непомiтно вiд матерi та ii служниць. За поясом Алiе висiли привезений братом зi Стамбулу кинджал i подарований ним же пiстоль. Мiська сторожа навiть не окликнула вершниць. Усе справдi йшло, мов по маслу.

Роблячи лиш тимчасовi привали й оминаючи погляди зустрiчних подорожнiх, дiвчата спинилися по-справжньому перепочити лише пiд вечiр, дiставшись до передгiр’я Агармишу, найсхiднiшого гiрського хребта Криму.

– Кажуть, тут неподалiк е печера змiя, який виходить з неi ночами й краде в людей вiвцi, – пошепки сказала Алiе, нiби боячись, що ii хтось почуе.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Сучасна Феодосiя.

2

Малиново-червоного кольору.

3

Роксоланiя – давня турецька назва Украiни.

4

Старий Крим.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить