Гаугразький бранець
Яна Дубинянська

Глобальний соцiум – свiтле майбутне. Свiт високих технологiй та розумноi унiфiкацii в усiх сферах, цiлком комфортний для життя. Гауграз – едина у свiтi краiна, що тримаеться за своi традицii, культуру, звичаi, розмаiття мов i вiру в прадавнi магiчнi сили. Цiна протистояння – перманентна вiйна. Майже комп’ютерна стрiлялка для одних, сенс життя для других. Край, де жiнки нiколи не припинять народжувати воiнiв, перемогти неможливо – надто коли вести вiйну з позицii гуманiзму. «Гаугразький бранець» – роман-експеримент над суспiльством, що насправдi не настiльки вiдрiзняеться вiд сучасного, як це може здатися з перших сторiнок. Переклад з росiйськоi Ярослава Мишанича.

Яна Дубинянська

Гаугразький бранець

ЧАСТИНА ПЕРША

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Вранцi мене будить, звичайно ж, Виховалька. Як i всiх дiтей.

Та взагалi-то менi подобаеться прокидаться ранiше, поки вона ще спить. Я – жайворонок (хто не знае, в степовiй екосистемi е така пташка). І пiдглядати, як Виховалька завантажуеться. Деколи ii глючить, i тодi вона стае спочатку схожою на хлопчиська. Роб каже, це тому, що Виховалька ще його, для мене батьки не стали iнсталювати новоi, адже педагогiчнi програми страшенно дорогi. Адаптували ту, яка була, а вона хтозна котрого поколiння, от i вистрибують усiлякi глюки.

Роб – це мiй брат. Нi в кого немае брата, а в мене е. Тiльки вiн уже дуже-дуже великий. І зрiдка зi мною розмовляе.

Однак сьогоднi Виховалька вiдразу завантажилася правильно. Єдине, спочатку по стiнi прокотилися фiолетовi хвилi, але то нiчого. Вона гарна. У неi зеленi очi, як i в мене, i довгi бiлявi косички, якi будуть у мене, коли я виросту така ж велика. За моiми пiдрахунками, рокiв через два. Щоправда, Роб казав, що Виховалька теж виросте й усе одно залишиться старшою. Шкода.

– Хто не спить, той хутко встав! – загукала Виховалька. Вона завжди помiчае, що я вже не сплю, як не прикидайся.

– А тодi – назад упав!!! – пiдхопила я, пiдстрибуючи в бiлому пуховi постелi.

Цей вiршик я сама вигадала. Виховалька каже, що вiн страшенно нелогiчний.

Поки я заштовхувала рештки постелi до анiгiлятора, увiмкнулися iншi стiни, ведмедi й iжаки на них заграли пiдiймального марша, на стелi замерехтiли рiзнокольоровi сонечка, а Гiмнастиня почала показувати вправи, зовсiм-зовсiм новi сьогоднi, хоча зазвичай, я давно помiтила, що вона перепрограмовуеться наново щодва тижнi. Виховалька повторювала за нею, а я за Виховалькою, бо так, як сама Гiмнастиня, менi нiзащо не зробити. Ну, хiба що потiм, коли виросту.

– А зараз – у душ! – скомандувала Виховалька.

В душi я вiдразу просiкла, що хтось уже вмикав сьогоднi водний режим. Роб, звичайно ж, бiльше нема кому, – ми з мамою й татом знаемо, як це дорого. Я збиралася перемкнути на iонний, чесно-чесно, тiльки меню начебто пiдвисло…  А що, Робовi можна, а менi не дозволено?!

– Юсто! – докiрливо промовила Виховалька, проступивши на хвильку на дверях.

– Комусь можна, а менi не дозволено? – я обурилася, але Роба вирiшила не виказувати. – Ти чого шпигуеш за мною?

– Нiчого я не шпигую, – образилася вона та зникла.

Я зiтхнула й увiмкнула iонний душ. Хоча задоволення вiд нього нуль, самi знаете.

Коли я повернулася до кiмнати, Виховалька сказала, що батьки сьогоднi страшенно поспiшали й замовили енергетичнi комплекти прямо до капсули, щоб поiсти по дорозi на роботу, а Робнi вiдчалив з самiсiнького ранку, сяк-так поснiдавши, до того ж не прихопив iз собою зв’язилки, вимкнув маячок i навiть не залишив якiрних координат, а цього вже робити нiяк не можна, – вона сподiваеться, я ж ii розумiю.

Словом, ми знову снiдаемо самi – зрозумiло. Але Виховалька завжди пояснюе докладно й повчально, в неi такi налаштування.

Я швиденько вдягнулася. У синенький комбик, майже такий самий, як i старий зелений, який позавчора анiгiлювали, дуже шкода, – а всiлякi там конусильки в цяточку я ненавиджу!!! Зачесалася, скочила на ковзалку i на сьомiй швидкостi помчала до iдальнi. Якщо встигати на кожному розi торкатися стiни, то здiйсниться будь-яке бажання, яке загадаеш. Проте на сьомiй не дуже й торкнешся… Далька з нашоi групи соцiалiзацii каже, що в неi вдома ковзалка мае вiсiм швидкостей. Бреше, мабуть.

На снiданок була вiвсянка, сир, круто зварене яйце й апельсиновий сiк. Чомусь вважаеться, що дiтей слiд годувати натуральними продуктами, а це несправедливо, от! Мало того, що вони несмачнi, так iх ще й дуже важко iсти. І довго. Виховалька сидiла навпроти за вiртуальним столом i теж начебто iла, а насправдi лише нагадувала менi, як тримати цi жахливi ложку й виделку, – адже програми не iдять. І дорослi так не iдять, хiба що в гостях чи в  ресторанi. Ну й навiщо, питаеться?!..

– Ти ще довго? Допивай сiк, Лекторина не чекатиме!

– Я бiльше не хочу.

– Юсто!..

Нi, сiк – вiн нiчого. Але спробувала б вона доiсти оцю кашу! А суп, який дають на обiд, ще гiрший. Вiн узагалi нiколи не закiнчуеться, скiльки ложок не набирай. Правда-правда! Коли я

иросту, звернуся до Глобального парламенту з проханням, щоб перше для дiтей скасували. Як кричуще порушення прав людини.

Я задерла пiдборiддя, перекинувши склянку так, що ii край вперся менi помiж брiв i останнi краплi стекли до рота. Поклала назад i вже скочила на ковзалку, аж раптом Виховалька нагадала про прибрати зi столу. Нiби  я не знаю, що за Робом, не кажучи вже про маму й тата, прибирае вмонтований у стiл анiгiлятор. Ну гаразд, менi не важко. Тiльки Лекторина й справдi не чекатиме.

Коли я примчала до учбовоi кiмнати, Лекторина, звiсно, уже завантажилася i саме говорила, якi сьогоднi будуть години: астрофiзика й генетика. Генетику я люблю, а з астрофiзикою в мене не дуже, шкода, що вона спочатку. Далька розповiдала, нiби в неi вдома можна перепрограмувати Лекторину на яку завгодно годину, але це вже точно брехня. Лекторина для всiх дiтей одна.

Я сiла за парту, увiмкнула персональчик i приготувалася вчитися. Поруч iз Лекториною, на сусiднiй стiнi вмостилася Виховалька. Й ну дивитися, чи не задумаю я стиха запустити малювалку, бродилку чи, скажiмо, «Атаку гаугразьких смертовикiв» – адже Лекторина за всiма встежити не може, в неi й опцii такоi немае.

Роб якось сказав по секрету, що навчальна й педагогiчна програми легко конфлiктують, треба лише ледь-ледь змiнити налаштування, i Виховалька зависне. Але я жодного разу не намагалася. По-перше, так не можна. А по-друге, Виховалька ж менi пояснюе, коли щось незрозумiло. Звiсно, Лекторина наприкiнцi кожноi години вiдповiдае на запитання, але тiльки на тi, що передбаченi в ii оперативному банку. Моiх там чомусь нiколи нема, i вона робить вигляд, нiби я нiчого не запитувала, аж образливо. Виховалька також не все знае, та вона принаймнi стараеться.

А в «смертовикiв» я взагалi не граю. Це Роб поставив. І воно саме запустилося.

Страшне бородате обличчя, перекреслене поперек носа темно-зеленою смугою. З-за плеча визирае товстелезна цiвка якоiсь давньоi зброi. А позаду – страшнi, гострi, неначе драконовi зуби, що шматують нерiвними зигзагами монiтор…

Гори.

* * *

– А я щось маю, – пошепки сказала Далька.

– Покажи.

Далька зiгнулася над своiм умiщувачем i майже набрала код, та раптом пiдбiгли хлопчиська. Багато, цiлих трое. Щоб покликати до себе в гру. Знаемо ми iхнi iгри!

Із хлопцями краще взагалi не водитися. Вони дурнi. От спробуйте поговорити з ними про щось серйозне! – вони ж нiчогiсiнько не розумiють. Замiсть того, щоб навчатися, тiльки й думають, як би надiйнiше пiдвiсити свого Виховальку й цiлу годину ганяти стрiлялки пiд носом у Лекторини. Все iнше хлопцям нецiкаво – ну, хiба що крiм перегонiв на ковзалках i всiлякоi тупоi бiганини з вереском. Хлопчиська погано соцiалiзуються, оскiльки в них природня агресiя пересилюе творчий потенцiал. Звiсно, вони не виннi в тому, що мають таку фiзiологiю, але нам, дiвчатам, вiд того не легше.

До речi, саме тому нам i доводиться все-таки бавитися з ними. Інакше Вчителька влiпить усiй групi низький бал з колективноi соцiалiзацii. Далька зiтхнула й закодувала вмiщувач знову.

– Ми з Пончем будемо загоном, – як завжди став командувати кирпатий Вiнс. – Фарадi буде смертовик, i Далька смертовик. А Юська – принцеса.

– Чому це Юська – принцеса? – образилася Далька.

Я помiтила, що Вiнсу страшенно не хочеться пояснювати. Щоки, вуха й навiть чоло у нього спалахнули так, що волосся й брови здавалися зовсiм бiлими. І я, звичайно, пiдтримала ii:

– Справдi, чому я? Принцеса цiлу гру й так сидить у горах. Це нецiкаво.

Вiнс часто-часто заклiпав вiями, теж цiлковито бiлими. Не очiкував.

– Тодi ти також смертовик, еге, Юсь? – запитав з надiею.

– Ти сказився? Хiба я подiбна на смертовика?

Поряд iз нами миттю – вона нiколи не зависае – з'явилася Вчителька:

– Юсто, що це за слово – «сказився»? Вибачайся й бiльше так не кажи. А ти, Вiнсант, менi здаеться, вигадав не дуже гарну гру. Наступного разу, перш нiж кликати друзiв, пофантазуй краще, гаразд? А зараз… – ii голос зробився лунким i загримiв по всiй групi: – Всi до мене! Граемо в «Море хвилюеться»!

Хто не знае, це така гра для розвивання творчих здiбностей. Якщо чесно, я ii не дуже люблю, бо вважаю, що оцi самi здiбностi в мене й так е, а гукати щось хором доволi безглуздо. Крiм того, «море хвилюеться» – це, сказала б моя Виховалька, страшенно нелогiчно. Море не може хвилюватися, воно не людина i не особистiсна програма, а всього лиш екосистема, позбавлена iнтелекту. У дельфiнiв вiн, можливо, й присутнiй – але ж не у всiеi системи вiдразу!

– Море хвилюеться раз!

Інодi я кажу «мама хвилюеться», бо це бiльше схоже на правду. Треба лише ледь-ледь стишити голос – i Вчителька нiчого не помiтить, вона ж слухае всiх водночас, цiлу групу, яка волае дурницi на все горло. Група соцiалiзацii, мiж iншим, – маленька модель Глобального соцiуму. А соцiум теж екосистема, i йому мати iнтелект знову-таки не належиться. Хоча всi по одному ми розумнi. Ну, крiм хлопчисьок.

– Море хвилюеться два!

Я, звiсно, не сама все це вигадала. П

о малу модель i про екосистему говорила Лекторина на годинах соцiологii й фiзичноi географii. А я лише трiшечки довигадувала. Й нiкому-нiкому не розповiдала, навiть Дальцi.

Лише Робовi, – та вiн, здаеться, все одно не слухав. Вiн взагалi зрiдка слухае, що я йому кажу. Вiн уже дуже великий.

– Море хвилюеться три – фiгура дракона замри! Фiгура готова?

– Так!!!

– Господар удома?

– Так!!!

…Пiсля колективноi гри Вчителька дозволяе нам збиратися за iнтересами. Причому, за спiльними, отже кирпатому Вiнсовi я зробила ручкою. Ще б язика показала, але за дражнiння Вчителька знижуе iндивiдуальний бал. А менi його сьогоднi й без того знизили, i теж через цього хлопчиська. Ну хто, скажiть, стане з ними водитися?!

Ми з Далькою вмостилися подалi, у самому кутку, i вона розкрила свого вмiщувача. Запхала в нього руку й щось мацала так довго, наче всерединi був отвiр у iнший вимiр. Це аби мене зовсiм нетерплячка замучила i я сама попрохала показати, що там таке.

Але я витримала, змовчала. І Далька нарештi дiстала:

– Осьо!.. знаеш, що це таке?

Ну от. А я собi гадала…

– Знаю. Книжка. В нас удома е, лише мама не дозволяе чiпати руками, бо то анти… ак-ти-вари…

– Антикварiат, – запросто вимовила Далька. – Сама ти книжка, Юсько. Це альбом. Аль-бом!

Я простягла руку, але Далька вiдсунулася, прилаштувала в себе на колiнах i сама розкрила… ну звичайно, книжку, нема тут чого вигадувати. Альбоми в нас також е: там всерединi каламутнi плiвка, з-пiд якоi просвiчують оцi, як iх… фотки. Ну, цифрознiмки, але дуже блiдi й на паперi. А тут – просто книжка з картинками.

– В альбомах фотки, – пояснила я.

– Так ось же фотки! Тiльки не людей, а всiляких пам’яток. Це туристичний альбом.

Далька знае купу незрозумiлих слiв. Але я вдала, нiби теж iх знаю, – запитаю потiм у Виховальки, а краще у Роба. І з сумнiвом глянула на розкриту сторiнку:

– Якщо це не книжка, то чому там написано?

– Там написанi рiзнi дурницi. Щоб закрити мiсце пiд фотками. Ось вiзьми сама й почитай!

Вона нарештi випустила свiй скарб iз рук i передала його менi. Папiр був товстий i гладенький на дотик, i картинка на ньому, ще тьмянiша за звичайнi фотки, вiдблискувала на згинi, ii було важко роздивитися як слiд. Пiд нею й справдi залишалося багато мiсця, заповненого лiтерами. Я повернула альбом вертикально, щоб можна було прочитати:

– «Мiльйони трудящих щорiчно вiдновлюють здоров’я у санаторiях i пансiонатах цього чудового куточка нашоi Батькiвщини. Гiрське повiтря, морськi купання й свiжi фрукти надовго залишаться у вашiй пам’ятi». Дурницi, – погодилася я. – Ну й навiщо вiн потрiбен?

– Ти не розумiеш, Юсько, – поважно мовила Далька. – Це не просто антикварiат. Це раритет.

– Га? – я забула прикинутися, нiби все знаю, тому що саме роздивлялася картинку. Вона зовсiм не скидалася на фотку – принаймнi, листя на деревах було пiдмальоване. Серед рослин я впiзнала пальму, кипарис, магнолiю й ленкоранську акацiю – екоботанiка взагалi моя улюблена година. Серед зеленi визирало кiлька бiлих блокiв. А за ними…

– Дивися сюди, – тицьнула пальцем Далька.

Я знизала плечима:

– Ну, гори. Альпiйська екосистема.

– Сама ти…

Вона затнулася, тому що на стiнi раптом з’явилася Вчителька, але, оскiльки конфлiктна ситуацiя заглухла в зародку, вiдразу ж щезла, щоб не руйнувати нашу iндивiдуальну комунiкацiю. І Далька зашепотiла менi на вухо:

– Це Гауграз!!!

І на доказ власних слiв закрила альбом, показуючи обкладинку: «ГАУГРАЗ. Пам’ятнi мiсця й здравницi». Це ж треба!!!..

– Що там у вас таке? – запитався Вiнс.

Я й не помiтила, як вiн пiдiйшов. І яким чином Дальчин альбом устиг миттю пiрнути до вмiщувача, теж не помiтила.

– Нiчого, – байдуже сказала Далька. – А тобi що треба?

– Нiчого,– розгублено мовив услiд за нею Вiнс. – Просто… Юсь, там по тебе мама прилетiла.

* * *

– …не найвищий бал. Але безпроблемних дiтей не бувае, панi Калан. Раджу звернути увагу перш за все ось на що: Юстi дуже складно вибудовувати широку мережу комунiкацiй у групi, вона вiддае перевагу утворенню вiдокремленоi дiади з Далiею Седвер. Такий тип соцiальноi поведiнки вважають варiантом норми, але все таки придивiться пильнiше, у майбутньому це може негативно вплинути на iнтеграцiю особистостi в Глобальний соцiум. Крiм того, я помiтила у вашоi доньки деякi прояви гендерноi нетерпимостi. Не хочу здатися нетактовною, панi Калан, але причини цього швидше за все мають витоки з ваших стосункiв iз чоловiком…

Мама усмiхнулася. З того мiсця, де я стояла, сховавшись за дверима, монiтор вiдблискував, i менi зовсiм не було видно Вчительку. Здавалося, що мама слухае, кивае й усмiхаеться просто до стiни. А може, й не слухае зовсiм, а просто усмiхаеться й кивае, щоб Учителька не образилася. Вона щоразу скаржиться мамi на одне й те саме – як я товаришую з Далькою й не бабраюся з хлопчиськами. Теж менi – проблемна дитина!..

– Оце й усi моi рекомендацii. Зараз я покличу Юсту.

Отут я, звичайно, мала б швиденько повернутися до групи, щоб Учи

елька могла мене звiдтiля викликати. Але мама стояла так близенько, така гарна й усмiхнена, найкраща, моя!.. що я не витримала та стрибонула iй на шию.

– Юсику, – засмiялася мама десь бiля мого вуха, – ти важка. Злазь.

Я сповзла донизу й обхопила ii обома руками, встромивши носа iй у живiт. Вiд м’якоi й шорсткоi конусилi пахло дуже смачно. Мамою.

На мить глянула позад себе: Вчителька досi була на стiнi i, здавалося, хотiла зробити менi зауваження чи пригрозити, що знизить бал, – але в маминiй присутностi вже не могла, в неi такi налаштування. Лише сказала:

– До побачення, Юсто. На все добре, панi Калан.

– До побачення! – вiдповiли ми з мамою.

…Капсула мчала мiським тунелем. За ii прозорими стiнами пролiтали житловi блоки: деякi срiблясто-сiрi, деякi бiлi чи золотавi, а бiльшiсть iз вiртуальними картинами рiзних екосистем, цифрознiмками тварин i людей чи просто рiзнокольоровими вiзерунками. Якщо загадати число й рахувати блоки, то по тому, якого вiн буде кольору, можна дiзнатися про свою долю. Проте коли капсула летить на повнiй швидкостi, постiйно збиваешся з лiчби.

Роб каже, що картини на блоках було б страшенно цiкаво роздивитися, стоячи на мiсцi: вони ж дуже розтягнутi з розрахунком на швидкiсть капсул. Тiльки з якого, питаеться, мiсця? У тунелях немае де зупинитися, та й узагалi не можна, адже там вiдкачене повiтря, щоб не було тертя.

Я щiльно-щiльно притискаюся до мами. Так добре… Мама сьогоднi забрала мене ранiше вiд усiх в групi. Забрала сама, а не прислала, як зазвичай, запрограмовану капсулу з автономною Виховалькою. Тепла мамина рука обхопила мене за плечi, i хотiлося, щоб так було завжди-завжди…

Але коли дуже добре, то чомусь хочеться, щоб стало iще краще. Я задерла голову й попросила:

– Мам, а давай пiдiймемося на верхнiй рiвень!

– Давай.

А минулого разу вона вiдмовилася. Зайва перевитрата енергii й часу, а тодi все одно спускатися. Центр соцiалiзацii розташований на четвертому рiвнi мiста, а блок, де ми мешкаемо, – на п’ятому, тому наша капсула запрограмована на серединну мережу тунелiв. По верхньому ми катаемося лише на вихiдних, та й те якщо в мами й тата однаковi плани, про Роба я вже не кажу. Але на вихiдних нагорi стiльки капсул, що неба через них майже не видно.

Мама пробiгла пальцями по кнопках, вводячи нову програму. Перед цим, звичайно ж забрала руку з мого плеча. Шкода.

Капсула трохи стишила хiд, вишукуючи найближчий наскрiзний шурф. Я замружилася. Не тому, що боялася, хоча вiд вертикального злету стае холодно всерединi й спирае подих; страшнiий лише спуск вертикально вниз. Але я не боюся, чесно-чесно! Просто дуже здорово отак замружитися, – а тодi, вже нагорi, розплющити очi i…

Побачити небо.

Величезне-превеличезне, яскраво-сине, вкрите бiлими вiзерунками хмаринок… Небо!!!

– Ну як тобi, Юсько? – мама закинула голову, i ii золотаве блискуче волосся лоскотало менi обличчя, теж задерте догори так, що болiла шия. – Подобаеться?!..

Хмаринки ледь-ледь мерехтiли вiд подвiйного заломлення свiтла через дах капсули й склопластиковий купол над мiстом. Але синява була такою слiпучою, що я нiяк не могла повiрити, нiби мiж нами е якась перепона.

Мiж мною – i небом.

Капсула розiгналася i тепер летiла ще швидше, нiж дозволено на внутрiшнiх рiвнях. А назустрiч летiли хмари. Цiкаво, на що вони схожi, коли подивитися на них з мiсця? Таке мiсце напевно мае десь бути…

І раптом ми миттю – я навiть не встигла замружитися – впали вниз.

Знову помчали тунелем назустрiч рiзнокольоровим i срiблястим блокам. Але перераховувати iх було чомусь уже зовсiм нецiкаво.

Зате мама обiйняла мене за плечi:

– Як твоi справи, Юсику? Що робили сьогоднi в групi?

– Бавилися в «море хвилюеться». А Далька, мамо, ти уявляеш, притягла альбом! Але не з фотками, а…

– «Море хвилюеться»? – перепитала мама.

…І я зрозумiла, що далi вона не слухала. Дорослi взагалi зрiдка слухають, коли iм щось розповiдаеш. Навiть мама – а про решту не варто й згадувати. Не розумiю лишень, для чого тодi питати, якщо вiдповiдь зовсiм не цiкавить?..

– Я маю для тебе сюрприз, – шепнула мама. – Для нас усiх. Сказати зараз чи коли прийдуть тато з Робом?

Я вiдразу ж припинила ображатися:

– Зараз, зараз!

Адже зрозумiло, якщо чекати на тата з Робом, та ще й на обох водночас, то це буде за два-три тижнi, не ранiше.

– Ну, слухай. У нас на роботi сьогоднi проводили щорiчну вибiрку-лото на предмет екодозвiлля… тобто, Юсько, як би тобi пояснити, такий розподiл шляхом генерацii випадкових чисел… Розумiеш, ми iдемо на море!!!

* * *

Менi снилося море.

Як в учбовому цифроклiпi з екобiологii: планктон харчуеться найпростiшими, оселедцi – планктоном, кашалот – оселедцями, косатка – кашалотом… Сама косатка, мабуть, несмачна. Ланцюг харчування звиваеться у прозорiй водi, а менi також хочеться iсти, бо на вечерю сьогоднi була найгидкiша в свiтi рiч – овочевий холодець, слизький i драглистий. І я сказала мамi з Виховалькою, що наiлася в групi пiд саму зав’язку. Хоча, правд

кажучи, там давали лише йогурт з цими… молюсками… тобто мюслями… може, взяти й спiймати косатку за хвоста?..

Я прокинулася. До того голоднюча, що сама собi здавалася порожньою всерединi.

Було темно. Тiльки ледь-ледь вiдсвiчували стiни у нiчному економ-режимi. Вночi в домi вимикаються всi програми, i навiть стулки дверей доводиться розсовувати руками. Не кажучи вже про те, що не працюють ковзалки.

Зате Виховалька спить i не шпигуе. І можна взяти собi в холодильнику на кухнi трiшки дорослоi iжi.

Тупцяти по коридору власними ногами довго. До того ж я спочатку помилилася й не туди звернула, потрапила до спортивноi кiмнати, де зi стелi звисають канати, простягаеться з кутка в куток пластикова драбина-рукохiд i повнiснько всiляких тренажерiв. Тричi на тиждень ми тут займаемося з Гiмнастинею. А Роб стирчить тут по кiлька годин щодня. Вiн у нас качаеться. Якщо по-нормальному, то нарощуе м'язи. Хоча вiн i так уже страшенно великий.

У темрявi спортивна кiмната здавалася страшнуватою. Мабуть, через рукохiд, перекладини якого ледь вiдблискували, вiддзеркалюючи мерехтiння стiн. Наче велика-превелика посмiшка чудовиська.

Нарештi я вiдшукала кухню. Контейнер з iжею виявився заблокованим, щоб його вiдчинити, треба було запустити всю кухонну програму. Я вже вирiшила, що так i залишуся голодною до ранку – до вiвсянки!!! – коли раптом помiтила нагорi, на кришцi контейнера кiлька незакритих комплектiв. Пiдсунула табуретку, залiзла, стала навшпиньки, дотяглася. Ура-а-а-а!!!..

Взяла перший-лiпший, вiдлiпила соломинку й застромила до рота. Смакота!

Перекочуючи язиком смачнющу рiдку масу, я пiшла назад. Пошкодувала, що не прихопила ще один, про всяк випадок. Вони ж там, мабуть, усi рiзнi!..

Раптом почула голос. Мамин. Здушений, через стiну:

– …просто я була впевнена, що коли пишуть «сiмейна пропозицiя»…

– Я з тебе дивуюся, – там же ж, за стiною, вiдповiв iй тато. – Адже не вперше. Пора запам'ятати, що будь-яка пропозицiя «для усiеi родини» – це на трьох. Розраховують на нормальних людей.

Я збиралася йти далi: нi сiло нi впало дуже захотiлося спати. Але тут мама знову заговорила, i я залишилася стояти, бо почула свое iм'я:

– Я вже сказала Юстi.

Тато гучно позiхнув – мабуть, його теж хилило на сон:

– То й чудово. Повеземо Юську до моря. Робнi ж у нас купався… почекай, коли це ми виграли?.. Такий самий був, як i вона тепер.

– Трохи старший. Вже шiсть виповнилося, я точно пам'ятаю… Але, Едваре, так не можна.

– Чому це? – вiн знову позiхнув, ще голоснiше.

– Ми не можемо полетiти й залишити Роба тут самого…

– Дурницi. Здоровий дорослий хлопець. Йому ж оце днями вiсiмнадцять буде.

– …та ще й у день народження. Так не можна, розумiеш?

– Заспокойся, Андре. Навпаки: хлопець уперше в життi вiдзначить день народження так, як сам забажае. Запросить, кого хоче, зробить вечiрку до ранку… може, вмовить нарештi свою дiвчину – раптом вона з тих, хто не терпить блок-побачень?..

– У Роба немае дiвчини.

– Гадаеш, вiн тобi все розповiдае?

Батько засмiявся. Пiдслухувати за дверима негарно! –подумалося менi чомусь голосом Виховальки. Їжа в комплектi закiнчилася, i я облизала соломинку. Шкода, така смакота… хоча iсти менi перехотiлося. І спати теж.

– Вiн нiчого не розповiдае, – дуже серйозно промовила мама. – Тому я й хвилююся. В нього зараз важкий перiод, Едваре. У цьому вiцi в багатьох бувае, особливо у хлопцiв… Психiчний надлом, навiть криза. Робнi все тримае в собi, але це ще гiрше. Я завантажила iндивiдуальну консультацiю Психолога. Головна рекомендацiя – придiляти дитинi якомога бiльше уваги, у жодному разi не залишати його сам на сам з його проблемами. Інакше можуть бути… небажанi наслiдки.

– Годi. Давай спати.

– У Роба дуже вразлива психiка. Пригадай, як болiсно вiн сприйняв народження Юсти…

– Я думаю! А як я сприйняв, ти хоч пригадуеш?! Але ж ти в нас божевiльна, Андре, коли на чомусь зациклишся, то тебе не переконати. Ну, гаразд, гаразд… гарне вийшло дiвча…

– Слухай, Едваре, я тут помiркувала… тiльки ти не ображайся. Може, я полечу сама з дiтьми?

– І скажеш, що Робнi – твiй чоловiк? Не смiши мене. Там з цим строго.

– Якби я не казала Юсьцi… Вiдпочили б разом, як тодi. Ти, я i Роб. А вона б i не помiтила, у цьому вiцi дiти легко…

Далi я не чула. Бiгла по коридору, i пружне ковзальне покриття на пiдлозi заглушувало вiдчайдушне тупотiння босих нiг.

А сльози текли безгучно.

* * *

– Яке воно?

Роб почав повiльно пiдводитися з положення сидячи, штанга на його плечах раз у раз хилилася вбiк. Робове обличчя почервонiло й скривилося, наче вiн щойно з’iв щось дуже-дуже несмачне. Колiна затремтiли, i в цю мить штанга легко пiдстрибнула вгору, пiдхоплена з бокiв програмними затискачами.

– Юсько, вiдiйди! – роздратовано вигукнув вiн, вилазячи з-пiд тренажера. – Що яке?

– Море.

– Звичайнiсiньке. Ти що, цифрофiльмiв не дивилася? У вiртуалки не бавилася?!

Сльози боляче вщипнули очi, але я твердо вирiшила не ображатися, що б вiн не казав. Кол

ображуся – нiчого не вийде.

– Бавилася. Але ж ти лiтав туди по-справжньому! Розкажи, Робе…

– Вiдчепися. Я тодi був маленький i нiчого не запам'ятав.

– А от i неправда! Не маленький. Тобi цiлих шiсть рокiв було.

Вiн знову пiдлiз пiд штангу, зручнiше прилаштовуючи на плечах пластикового грифа. Але раптом передумав i вилiз звiдтiля. Сiв просто на пiдлогу, притулившись спиною до низу тренажера.

– Як це ти порахувала?

Я присiла перед ним навпочiпки й знову попросила:

– Розкажи!

Роб усмiхнувся й похитав головою:

– Я таки справдi не дуже добре запам'ятав, Юс. Було класно. Потiм я постiйно просив батькiв полетiти ще раз, а вони купували менi всiлякi морськi вiртуалки. Як наслiдок – я геть заплутався, що пам'ятаю про справжне море, а що – з тих iграшок. І ображався, маленький був… тобто не дуже великий.

– Ти й зараз хочеш полетiти, так? – запитала я майже пошепки.

– Хочу… Тобто, ну тебе, Юсько. Ресурси екодозвiлля у свiтi обмеженi, ти ж знаеш. Деякi за все життя так i не бачать виграшу. Якщо на море будуть лiтати всi, хто забажае, то вiд нього скоро зовсiм нiчого не залишиться. Станеться екологiчна катастрофа, розумiеш?

Тут я пригадала «мiльйони трудящих». Геть недоречно пригадала, не варто було вiдволiкатися на дурницi – але ж я страшенно цiкава. А Роб знае майже все на свiтi. Й запитала:

– А що, на Гаугразi теж е море?

– На Гаугразi?!

Робове обличчя змiнилося. Так швидко й разюче, що я аж злякалася. Стало злим i нiби замкненим зсередини на замок:

– Хто це тобi сказав?

– Нiхто, – розгубилася я. – У Дальчинiй книжцi було… тобто в альбомi… «морськi купання надовго залишаться у вашiй пам'ятi»… Брехня, так?

– Яке там море, – крiзь зуби мовив Роб. – Вони ж у ньому своi самострiли миють.

– Хто, смертовики?

Роб не вiдповiв. Скочив на ноги – одним пружним стрибком. Вiдiйшов убiк, упав горiлиць на довгий похилий тренажер, схопився за поруччя й почав швидко-швидко вiджиматися на руках. Я нарахувала дванадцять разiв. Тодi тренажер пiднявся вертикально, звiльнюючись вiд Роба. Мабуть, медична програма засiкла щось не те з його серцем чи диханням.

Вiн лайнувся, зробив крок назад. І, звичайно ж, перечепився об мене.

– Ти ще тут? Ну чого ти постiйно плутаешся пiд ногами?!..

Я вiдступилася. Не ображатися!.. От зараз почекаю, поки сльози затечуть назад у очi, i скажу Робовi, що я вирiшила. Не летiти нi на яке море. Нащо воно менi треба, коли мама з татом не дуже хочуть мене туди брати? До того ж я маленька, все одно нiчого не запам'ятаю. Краще коли-небудь потiм… коли виросту… коли сама виграю у цю, як ii… лото-вибiрку.

Нехай летить Роб.

Заплющила очi. Ковтнула. І сказала зовсiм не те:

– Робе, чуеш… А ти справдi болiсно сприйняв мое… ну, коли я народилася?

– Чого?

Вiн стояв i дивився на мене згори вниз, величезний, аж страшно ставало. І як я могла таке запитати? Роб тепер узагалi не буде зi мною розмовляти, нiколи-нiколи…

Раптом його губи ворухнулися. Розтяглися, наче хтось смикав кутики рота в рiзнi боки, – у широку-широку посмiшку.

– Дурненька ти, Юсько… Та я такий гордий ходив. Нi в кого нема сестри, а в мене е. Всiм розповiдав, як буду тебе захищати. Тiльки ж на тебе не нападав нiхто…

Засмiявся.

І я засмiялася разом з ним. А тодi пiдскочила, схопилася за перекладину рукохода, повисла на однiй руцi, пiдтягнулася, перехопила iншу перекладину i, жодного разу не зупинившись, пройшла всi схiдцi вiд початку й до кiнця. І назад.

– Клас! – захоплено сказав Роб. – Слухай, Юс, це супер, що ти летиш з батьками на море. Ти не уявляеш, як там здорово. Будеш надсилати менi цифрознiмки, добре? І листи.

Я серйозно кивнула:

– І ти менi також. Домовилися?

* * *

Спершу ми довго-довго летiли в непрозорiй капсулi. Повиходили з неi в якомусь блоцi з морськими вiртуальними картинами на стiнах – Далька каже, що в неi вдома такi самi, отже, нiчого дивного. Тодi по одному проходили медичний огляд i санiтарну обробку, а пiсля всього – iнструктаж: окремо батьки й окремо я. Інструкцiйна програма – чи то Лекторина, чи то Вчителька, – цiлу годину розповiдала, як треба поводити себе в екосистемi, й перевiряла через вiртуалку моi навички плавання. Тодi нам вiддали нашi речi. І покликали до капсули – цього разу до нормальноi, з прозорими стiнками.

Тато казав, що от, уже можна роздивитися!.. вже гарно видно!.. море!!! Мама смiялася й зойкала зовсiм як маленька дiвчинка. А я…

Я замружилася. Мiцно-мiцно. І, як менi цього не хотiлося, не розплющувала очей доти, поки ми не вийшли з капсули. Пiд ногами було м’яко, м’якше, нiж на ковзальному покриттi. А повiтря, ви уявляете, воно рухалося!!! – i вiдразу ж кинуло волосся менi в обличчя, залоскотавши щоки. Вiд нього смачно-пресмачно пахло. Морем.

…І я розплющила очi.

Море хвилювалося!

* * *

Рибка лежала на круглому каменi. Навколо ворушилися водоростi.

Я пiдкралася ще ближче. Ловити морських мешканцiв, звичайно, не можна, – але ж це не по-справжньому, вона все одно встигне поплисти геть.

А цiкаво. Опустила складену човником долоню в воду – рибка ворухнула хвостиком, але залишилася на мiсцi, – та швидко опустила руку на камiнь. Послизнулася, брьохнула обличчям у воду, скаламутила воду пiском i повiтряними бульками, пiдняла невеликi хвилi.

Через хвилину море знову стало гладким i прозорим, неначе стiнка капсули.

Водоростi ледь коливалися, обiймаючи круглий камiнь. Рибки на ньому вже не було.

– Юсто! – гукнула мама з берега. – Вилазь, кому кажуть!!!

Вона кликала мене чи то вп'яте, чи то вшосте. Я поплюскалася ще трохи й вилiзла. Вiдразу стало холодно, хоча сонце свiтило яскраво-яскраво, пiднявшись майже над самою головою.

– Загорнися, – мама накинула на мене великого рушника. – Губи вже синi. От захворiеш, i нам доведеться летiти геть.

– Гадаеш, якщо нема Виховальки, то не треба слухатися? – пiдтримав ii тато.

От вiн мiг би й помовчати. Сам пiшов купатися набагато ранiше за мене, а вийшов з води осьо щойно. З його волосся ще скочувалися краплини води, падаючи прямiсiнько на розкриту книжку, сторiнками якоi бавився вiтер.

Мама перехопила мiй погляд:

– Едваре, хiба так можна? Це ж книж-ка!

– Заспокойся, Андре… – сторiнка знову перегорнулася, i тато стиха лайнувся. – Нам же казали в бiблiотецi на Базi, що це бульварне чтиво, жодноi культурноi цiнностi не мае, – вiн нарештi знайшов потрiбне мiсце й заклав книжку пальцем. – Чортiв папiр… До речi, й справдi, рiдкiсна дурня.

– Чого ж ти тодi читаеш?

Тато знизав плечима.

Я його розумiла: якщо постiйно купатися, то синiють губи. А бiльше на морi нема чого робити. Мiй персональчик i той довелося покинути в Базовому блоцi, а батьки вже були в курсi, що на екодозвiлля не можна брати з собою нiяких електронних пристроiв – щоб не збивати баланс природних бiополiв. Навiть цифрознiмки для Роба я робила здалеку, через прозорi стiни Бази.

До речi: я подивилася на сонце. Воно стояло вже зовсiм високо: що трiшки, й ми будемо йти геть, бо в години прямих сонячних променiв i, вiдповiдно, найсильнiшоi радiацii, засмагати не можна. І ми з мамою й татом йдемо обiдати. А пiсля обiду може прийти лист вiд Роба.

Я зiгрiлася та стягнула рушника. Але тепло менi було всього лиш кiлька хвилин, а тодi вiдразу ж – страшенно спекотно. Точно, зараз почнемо збиратися.

– Ходiмо, – сказала мама, дивлячись на небо.

Я скочила на ноги:

– Тiльки ще один раз булькну, добре, мам?

– Юсько!..

Але я вже мчала до моря. На пiвдорозi почула за спиною вовтузiння й вигуки, озирнулася. Засмiялася й побiгла швидше. Але тато все одно наздогнав мене й плюснувся у воду на мить ранiше вiд мене. З веселою й обуреною мамою на руках.

…Перед обiдом я заскочила до Інформацiйного центру, але листа вiд Роба ще не було. Звiсно, вони ж завжди завантажують поштову програму пiзнiше, та й пише вiн менi не щодня… але ж могло й надiйти! Шкода.

Зате годують тут нормальною iжею для дорослих. Смачною й зручною.

* * *

«Маленька моя сестричко!

(на «маленьку» не ображаешся?)»

Дякую за твою привiталку, дуже смiшна. День народження вiдзначив добре. Спочатку ми з Понтi й Кором (ти iх не знаеш) зависали в одному клубi з гарною вiртуалкою й випивкою (про випивку батькам анiтелень, домовилися?). Тодi повернувся додому, потиснув штангу десять по вiсiмдесят, i бiльше б потиснув, але вона чогось заблокувалася (мабуть, через алкоголь у кровi). Поганяв нову iграшку, яку Кор подарував. (Запрошувати хлопцiв додому не став, бо пiсля них такий свининець, що анiгiлятор глючить). Зазирнув у пошту, а тут якраз твоя привiталка. Дякую, Юс (ще раз).

Дивився новини. Ти знаеш, учора на гаугразькому кордонi двох наших убили. Із загону. І ще одного забрали в гори, а через дванадцять годин його маячок перестав ловитися (може, просто маячок зламали)…

Загалом, Юсько, я тепер дорослий. Можу вiдвiдувати блок-побачення (якби було з ким). Можу загримiти на повний строк до виправника (було б за що). Можу навiть балотуватися до Глобального парламенту. А ще…»

Читати з паперу було жахливо незручно. Але в Інформацiйному центрi тiльки так i видають листи, в роздрукованому виглядi. В принципi, я вже звикла. Єдине, коли вiтер загинае аркуш, то дуже складно знайти потрiбне мiсце.

«…зрозумiеш, що справжнiй чоловiк…»

Нi, не тут, вище. Я вхопилася пальцями лiвоi руки за горiшнiй край аркушика, а нижнiй спробувала притиснути колiньми. Тато радив читати роздрукiвки горизонтально, але то виходить зовсiм якесь збочення. Якби не вiтер…

До того ж у Робових листах часом трапляються секрети вiд батькiв. А отже, я не можу допустити, щоб текст прочитав хтось крiм мене. От i йду з папiрцем до самого берега моря, а тут вiтер, здаеться, дме ще дужче…

«…Гауграз…»

Ну, де ж воно?!.. «…до Глобального парламенту» Ура, знайшла!..

І в ту ж мить лист, як живий, вирвався менi з рук.

Здаеться, я зойкнула – перед тим, як кинутися в море з простягнутою уперед рукою, майже як тодi, коли ловила рибку. Здаеться, мама гукала щось про забруднення екосистеми й про штрафнi санкцii.

тато – це вже не здаеться, а точно, – плив попереду, вiдразу ж обiгнавши мене, але теж нiяк не досягаючи папiрця, що бiлiв здалеку, наче по водi розiклала крила втомлена птаха чайка. Так дивно: хвилi ж бiгли нам назустрiч, до берега, – а лист несло все далi й далi в море…

– Юсько, повертайся!!! – долетiв розпачливий мамин голос.

Я вже не бачила листа, навiть витягнувши шию понад водою. І повернула до берега.

Тато вилiз на берег хвилин за десять i найперше чомусь ухопив до рук свою розтрiпану книжку. Тодi сам здивувався й запхав ii до вмiщувача.

– Потонуло, – коротко мовив вiн.

Шкода, – мама вкрила його рушником. – Папiр може не розпадатися на складовi частини десятки рокiв. Якщо на базi дiзнаються, як ми по-варварському ставимося до природи… Що в ньому хоч було, Юсику? Як там твiй брат? Нам з батьком вiн ще жодного разу не написав.

Я дивилася на море – воно знову хвилювалося: раз, два, три… Над бiлими верхiвками хвиль то там, то тут зависала птаха чайка.

Буркнула, не озираючись:

– Я не встигла дочитати.

Коли ми прийшли до Базового блоку, я вiдразу побiгла до Центру попросити, щоб менi зробили нову роздрукiвку. Але виявилося, що виданi на руки листи вони видаляють.

Тодi ми повечеряли, погуляли перед сном на узбережжi, а коли повернулися до блоку, батьки чомусь запропонували менi пограти у вiртуалку, хоча зазвичай мама жене мене спати. А спати й справдi хотiлося, очi вже злипалися, i, погравши трiшки, я вимкнула персональчик i лягла. І слухала, як мама з татом про щось розмовляють у своiй спальнi, i сперечаються, i нiяк не погодяться одне з одним… але слiв не було чутно, а вставати й пiдслухувати навмисне я, звiсно ж, не стала.

А вранцi мама сказала, що ми летимо геть. Просто зараз, не чекаючи на снiданок.

* * *

– Лекторина не чекатиме, – сказала Виховалька.

– А мене не треба чекати. Я не пiду.

Повисла на однiй руцi на перекладинi схiдцiв. Спробувала перехопити другою рукою, але не втрималася й зiстрибнула на пiдлогу.

– Юсто, – голос Виховальки лунав так, наче вона все розумiла. – Не можна ж так.

Я знизала плечима. Все можна. Якщо Робовi, то й менi теж.

– Вiн повернеться, – вимовила вона зовсiм тихо.

Вони всi це твердили, щодня, щохвилини. Мама – крiзь сльози. Тато – з якоюсь несправжньою посмiшкою й зовсiм уже несправжньою погрозою в голосi. Психологиня, яку завантажили за великi грошi спецiально для мене, щоб пом’якшити наслiдки стресу, акуратно нанизала на шворку аргументи, навела статистичнi данi й навiть пiдрахувала зi мною об'ективну ймовiрнiсть: дев'яносто шiсть i сiм десятих вiдсотка, – повернеться. Повернеться-повернеться! – заявила Далька з таким виглядом, наче саме це iй i вирiшувати… Вони не розумiють. Нiхто.

Що вiд iхньоi переконаностi й вiри не залежить нi-чо-го.

Того листа Роб, як виявилося, вiдправив уже з Розподiльчого пункту. Тому ми й спiзнилися. Нiяк не могли встигнути: вiн усе прорахував заздалегiдь. Отже, не сподiвався, що я не викажу його, не покажу листа батькам…

Але це вже не мало значення.

– Повернеться, – повторила Виховалька. – Тiльки першу вiдпустку дають за два мiсяцi. Якщо ти й далi не будеш ходити на години, то станеш дурною й неосвiченою, як… як дика гаугразка.

Я зареготала – дзвiнко й, мабуть, страшно. Пiдскочила, почепилася на рукохiд i почала розгойдуватися: туди-сюди, туди-сюди, туди-сю…

І розревiлася. Вперше за весь цей час.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Прозорий струмiнь вдарив у глечик, розлетiвся блискучими бризками, – деякi з них долетiли до обличчя Мiльям, i вона примружилася. За мить пальцi зацiпенiли вiд холоду: вода з джерела Тайi i взимку, i влiтку однаково крижана, наче вiчний снiг на верхiвцi Ала-Вана. Водою з джерела Тайi не напувають овець i кiз, не поливають виноград, у нiй не варять iжу й не купають дiтей. Нею навiть не тамують спрагу всi, кому хочеться. Вода з джерела Тайi – тiльки для жiнок пiд час пологiв i для чоловiкiв на вiйнi.

До джерела Тайi завжди ходить по воду Адигюль. Вона – найстарша. Перша донька у родинi, усмiшка Могутнього.

Глечик помалу важчав, рука Мiльям затремтiла, i дiвчинка пiдхопила його другою рукою пiд денце, вiдпустивши гiлку рожевого тамариску; захиталася на слизькому каменi. Не впасти, не впустити!!!.. Розбитий глечик – смерть. Швидка, невiдворотня смерть когось iз родини.

…Передихнула, присiла навпочiпки, притулилася спиною до стовбура дерева. Небо вдалинi було охоплене дорогим намистом гiрського ланцюга. Кур-Байга, неприступна красуня зi стрiмкими схилами. Кругла й довгаста, наче пташине яйце, вершина Седу. Батько гiр, найвищий i гордий Ала-Ван. Потрiйний зуб Кiрi-Гава. Оманливо похилий, зарослий лiсом пiдступний Ізир-Буз, що здаеться таким легким для пiдйому…

Гладкий бiк глечика холодив шкiру крiзь плаття й шаровари; Мiльям мiцнiше стиснула його мокру вигнуту ручку. Трохи вiдпочити – i додому, помаленьку, пригинаючись за виноградними кущами. Нiхто не мае бачити, що воду принесла саме вона. Друга донька в родинi, насмiшка Могутнього.

Мiль

м здогадувалася, звичайно, що все дiло в Арвазi з сусiднього поселення, миршавому, майже безвусому хлопчиськовi, який вже давно тiнню ходить слiдом за Адигюль, i вона нiбито не мае нiчого проти. Напевно, домовилися зустрiтися, – адже вони змушенi ховатися вiд усiх, бо Арваз ще не посвячений зброею, вiн не вважаеться чоловiком, який може привести в дiм дружину – а тут ще оця вода… Та байдуже: вислухавши прохання старшоi сестри, Мiльям лише змогла захоплено й недовiрливо прошепотiти:

– Я?!..

Вода з джерела Тайi важча за будь-яку iншу. Мiльям знала про це – але не думала, що настiльки. Перехилилася набiк, немов очеретина; глечик вдавився в плече, наче важезна гранiтна брила зi схилiв Кур-Байги. Вузька стежина вздовж гiрського схилу… повернути ще раз – i почнуться виноградники, а там уже близенько й до селища. Вже недовго… І щоб нiхто не помiтив… не помiтив…

Заокругленi дахи будiвель селища вже виднiли неподалiк, коли Мiльям зрештою зупинилася вiдпочити. Праворуч i лiворуч тяглися лози, прямiсiнько перед очима визирали з-пiд листя зеленi бiсерини винограду, що здавалися геть маленькими на товстих розгалужених пагонах майбутнього грона.

За пiвтора мiсяцi ягоди наллються соком, стануть медово-золотавими й довгастими, як очi у кiз. Якщо, звичайно, не посуха й не град – виноград Могутнього, споконвiчний ворог винограду земного. За пiвтора мiсяцi брат Ізбек, третiй син у родинi, повернеться додому, посвячений зброею, щоб одружитися, зачати первiстка й знову пiти на вiйну. Якщо, звичайно, не вiдправиться на бенкет Могутнього в першому ж бою. За пiвтора мiсяцi наймолодший брат, чийого iменi ще нiхто не знае, навчиться усмiхатися у вiдповiдь на материну пiсню. Якщо, звичайно…

Треба йти.

Мiльям пiдвелася на ноги, схована виноградною стiною майже по плечi. Пригинаючись, дiсталася кiнця смуги й обережно визирнула з-за густого переплетiння листя й нiжних зелених вусiв: чи вiльна дорога до селища? Денце глечика з водою джерела Тайi залишило довгий слiд в пилюцi мiж лозами.

Навколо iхнього помешкання, другого, коли рахувати з пiвнiчного краю, коливався натовп. Строкатий i неспокiйний, жiночий. До Мiльям долинула хмаринка нерозбiрливих, збуджених, верескливих голосiв. Вiдкинувся вхiдний полог, хтось вийшов назовнi, й жiнки спершу вiдсахнулися, а тодi знову заповнили подвiр’я, як-то хвилi гiрськоi рiчки Терзи набiгають на пороги…

Почалося.

* * *

– А я вам кажу. Живiт був високий, з такого лише дiвки й народжуються…

– Не приведи! Третя донька в родинi – прокляття Могутнього.

– Величне iм’я Його…

– …та несповiдимi задуми. Й Азмет-ван вчасно не встиг …

– Мае прискакати. Не побачити сина першим, не дати йому iменi – прогнiвити Могутнього.

– Якщо Азмет-ван ще сам не пiшов на бенкет до Нього – скiльки часу анi вiсточки…

– Дiвка буде, пригадаете моi слова!.. якщо взагалi розродиться.

Стара Захраб-анi нiколи не любила матiр. Та вона й нiкого не любила, окрiм своiх семи синiв, якi один за одним пiшли на бенкет до Могутнього, – ранiше, нiж устигли зачати нащадкiв. А надто ненавидiла старого чоловiка, котрий, аби рiд не урвався, п’ять рокiв тому взяв собi молоду дружину, яка так i не народила йому навiть дiвчинки…

Мiльям обережно пiдступила до натовпу, притиснувши до себе глека. Заходити до помешкання iй, другiй доньцi в родинi, не можна. Але як же ж вода?.. вода з джерела Тайi… для матерi…

– Давай сюди! Хутко!

Невiдомо звiдки з’явилася Адигюль та не взяла – вихопила глека з ii рук. Кiлька крапель впало на витоптану й запилюжену землю. Натовп вiдступився, щоб пропустити до хатини струнку постать сестри, яка ледь зiгнулася вбiк од ваги на плечi. Здаеться, нiхто не помiтив… Хоча стара Захраб, звичайно ж, бачила. Вона завжди помiчала все, всевидюча, як криводзьоба скопа.

Хтось смикнув Мiльям за плаття – спочатку з одного, а тодi й з другого боку. Молодшi брати, близнюки Асалан i Нузмет, притиснулися до неi, мов переляканi пташенята. Казали, що мати дуже важко народжувала iх, але Мiльям була тодi ще зовсiм маленькою й нiчого не могла пригадати. Ще казали, нiби з двох синiв, якi разом вийшли з материного лона, одного Могутнiй неминуче забере на свiй бенкет пiд час посвячення зброею. Найвище щастя для воiна… але вона все одно волiла не думати, кого саме.

– Ану геть звiдси! Нема чого вам тут ошиватися, – гримнув на них старший брат Хас, п’ятий син у родинi, найгарнiший, найнестримнiший i злий. Хаса Мiльям побоювалася. І, звичайно, навiть не спробувала запитати, що робить тут вiн сам i що скаже йому майстер зi зброi.

Вона вiдвела близнюкiв до струмка Азру, де в спеку полюбляла хлюпатися вся малеча iхнього селища. Зараз вода в потоцi була ще зовсiм холодною, i Нузмет, що кинувся був купатися, кулею вистрибнув на берег, коли ще не встигли впасти пiднятi ним хмари бризок. Обачнiший Асалан залишився на березi й дражнився, приклавши до вух розчепiренi долонi. Малюки безтурботнi, вони легко забувають тривогу й страх.

Пiдiбравши пiд себе колiна, Мiльям сiла на гранiтний камiнь бi

я самоi води. Сонце, що дарувало тепло й свiтло селищам, садам i виноградникам, поверталося в небо нестерпними для очей вiдблисками з рябого дзеркала Азру. Примружилася й опустила вii.

Там, у помешканнi, зараз напiвтемрява, яку нездатний перемогти маленький вогник лампадки – сонцевi не можна бачити таiну людського народження. У помешканнi порожньо: крiм матерi там дозволено перебувати лише бабi-повитусi Ійтаб-анi та двом ii помiчницям.

І ще Адигюль. Першiй доньцi в родинi, навченiй розмовляти з Матiр’ю Могутнього, захисницею всiх земних матерiв.

А крiм того, iз силами, якi набагато давнiшi й всесильнiшi за Могутнього i Його Матiр. Силами, що живлять джерело Тайi та сотнi iнших чудодiйних джерел, каменiв, дерев i трав. Темними й свiтлими, лагiдними й страшними, простими й пiдступними. Силами, на яких тисячу столiть стоiть великий Гау-Граз.

Адигюль. Таемне знання вона отримала вiд бабусi, Дарiми-анi, також першоi доньки своiх батькiв. Усмiшка Могутнього. Мати – ii друга донька, i вона вже тепер побоюеться Адигюль.

Адигюль може взяти й не послухатися матерi чи старших братiв, а iнодi навiть батька! Вона може сама вибирати собi нареченого i, треба сказати, вже подивляеться навсiбiч: згадати хоча б хирлявого Арваза, та й не лише його одного. За трапезою вона дiстае свою миску вiдразу ж за Айдабеком, першим сином у родинi; втiм, Айдабек вже понад рiк не повертався з вiйни, i невiдомо, чи вiн ще живий.

Їi плаття – з найтоншого мереживного полотна, накидка пофарбована соком марени, а чеканку на срiбному поясi можна роздивлятися годинами – коли Адигюль дозволяе. У Мiльям плаття теж гарнi, бо надiйшли iй у спадок вiд сестри, але з тiеi ж причини залатанi, штопанi, а накидка зношена настiльки, що, дивлячись крiзь тканину, можна перерахувати винограднi грона на лозi… Старша донька. І для родини було б краще, якби вона залишилася единою.

Це синiв мае бути багато. Адже вони щодня гинуть на кордонi.

…Коли надвечiр Мiльям з молодшими братами повернулася до помешкання, натовп на подвiр’i помiтно поменшав. Але – був. А отже, ще не скiнчилося.

– Не розродиться, – впевнено заявляла Захраб.

– …несповiдимi задуми, – прошурхотiв голос ще якоiсь жiнки.

У сутiнках Мiльям ловила на собi погляд за поглядом – жалiснi, гiркi… звинувачувальнi?.. Здавалося, що всi дивляться на неi, на неi одну! – i, можливо, здогадуються. Справдi, не могли ж вони не бачити тодi…

Це ii провина. Вона наважилася змочити пальцi у водi джерела Тайi. Прогнiвити сили, якi… це ж гiрше, нiж коли б розбився глек, i про що вона думала ранiше?! Мiльям глянула на своi руки: засмаглi, худючi, всi в ципках. Насмiшка Могутнього… І мати, звичайно, пiде до Нього. Чавити небесний виноград для бенкету вбитих воiнiв, як призначено всiм жiнкам, померлим пiд час пологiв. І сонце нiколи не побачить ii дитини.

Раптом натовп сколихнувся й закрутився, неначе води Терзи мiж пiдводними скелями. Звiстка пролетiла над головами, наче лiсова пожежа на схилi Ізир-Буза, коли вогонь потрiскуе верхiвками дерев, не йдучи вниз…

Вiдпустивши подiл сестриного плаття, кинулися вперед Нузмет i Асалан. Виступив з-за чиiхось спин Хас, незрозумiло звiдки з’явився й старший брат Сурген, четвертий син у родинi, вищий за будь-якого чоловiка в селищi, хоча ще й не посвячений зброею… Мiльям залишилася на мiсцi. Найдужче iй хотiлося зараз стати невидимкою, як це вмiють сiрi ящiрки, що мешкають у камiннi бiля дороги.

Їй це вдалося. Батько – великий, грiзний, запилений вiтром, iз запахом вiйни в крилах кошлатоi бурки, – пройшов крiзь натовп, що розступився перед ним, мимохiдь торкнувся кожного з синiв, але не помiтив, навiть не пошукав очима ii, Мiльям.

Втiм, якби вона теж вистрибнула йому назустрiч, якби загородила дорогу, – нiчого б не змiнилося.

Батько зайшов до помешкання.

Всi, хто був на подвiр’i, вiдразу ж замовкли, навiть стара Захраб. Крiзь тишу iз темноi, закритоi для всiх глибини помешкання долинув тихий, болiсний стогiн. І ще один… i ще…

Мiльям боляче закусила губу. О, Мати Могутнього, допоможи!.. Ти ж i сама теж…

Але Вона не почуе. З Нею може розмовляти тiльки перша донька в родинi. Що вона зараз робить там, у помешканнi, ця вертихвiстка й задавака Адигюль?!!..

І раптом почувся новий звук.

Той самий.

І всi видихнули одним спiльним видихом, i заговорили, забалакали, запобивалися, й нiхто нiкого не слухав, i вiд цього суцiльного бабського галасу хотiлося тiкати, заткнувши вуха, – якби не головне, чого ще нiхто не знав i що наймiцнiшими вузлами тримало всiх на подвiр'i.

Мiльям пiдвелася, пролiзла за чиiмось спинами майже до самого пологу помешкання. Брати вже були тут, i Хас сильно i злiсно пхнув ii лiктем у бiк. Мiльям нiчого не вiдчула.

Полог пiдлетiв угору. Батько вийшов назовнi, й усi замовкли.

– Могутнiй подарував менi восьмого сина. Ім’я йому – Абсалар.

Притискаючи до себе край бурки, вiн проминув подвiр’я i вийшов на дорогу – туди, де чекав, помахуючи сплутаною гривою, змилений кiнь, який щойно пройшов найкоротши

, а отже, найважчим шляхом гiрськими стежками вiд кордону до селища. Батько скочив у сiдло, й кiнь рушив з мiсця слухняно й легко, i застукотiли копита, i все швидше й швидше понiсся вершник уздовж виноградникiв…

У нього на грудях заходився плачем новий захисник Гау-Граза.

* * *

– Дивися.

Ахсаб склала долонi разом i сховала в маленькiй хатинцi строкату волохату гусiнь. Гусенi не сподобалося, вона спробувала виповзти з-пiд маленьких пальцiв з обкусаними нiгтями, але Ахсаб не пустила, щiльнiше притиснувши руки до землi. Й зашепотiла, забурмотiла щось: як не намагалася Мiльям, вона не могла розiбрати жодного слова.

Обличчя Ахсаб стало дивним – наче вона спала з вiдкритими очима й бачила дуже цiкавий, але нi для кого бiльше не видимий сон. Чотири чорнi кiски – тоненькi, не те що в Мiльям, – рiвно погойдувалися з боку в бiк.

Раптом вона тихенько скрикнула й прибрала руки.

На землi, безпомiчно помахуючи крильми, сидiв великий гарний метелик. Мiльям захоплено видихнула. Ахсаб обтрусила з долонь трiшки пилку:

– От.

– А лiтати вiн вмiе?

– Не знаю. Навчиться, мабуть.

Мiльям простягнула вказiвного пальця метеликовi. Той лоскотнув ii вусиками й довiрливо перелiз на палець, слабко вхопившись тремтливими нiжками. Мiльям пiдвелася на ноги та витягнула руку вперед: метелик вчепився мiцнiше. З його жовтих крилець перелякано дивилися блакитнi й червонi очi з чорними обводами.

– Посади на дерево, – порадила Ахсаб. – Вiн тебе боiться.

Метелик дуже не хотiв залишати палець Мiльям, але врештi-решт його вдалося струснути на товсту гiлляку яблунi, всуцiль укриту новонародженими плодами. Там вiн склав крила, старанно намагаючись здаватися непомiтним. Навколо здивовано пурхали дрiбнi й непоказнi яблуневi плодожерки.

Мiльям ковтнула. Запитувати не можна, вона знала, – але хотiлося страшенно, до трему та холоду в грудях, i вихопилося мимоволi:

– Як… ти це робиш?

Ахсаб скоса глянула на неi примруженими очима. Так, наче була на двi голови вищою зростом:

– А тобi нащо?

Якби в ii голосi було хоч трохи менше гордостi й презирства, Мiльям би це знесла. Є зима й лiто, гори й виноградники, вiвцi й кози, чоловiки й жiнки, першi й другi доньки в родинах. Так улаштований свiт, i нерозумний той, хто захоче, щоб виноград достигав узимку, а жiнки йшли на вiйну. Але цi презирливi вогники в очах Ахсаб… руйнiвна, наче лавина з вершини Ала-Вана, зневага  в ii словах…

Мiльям нiчого не вiдповiла. Мовчки, зцiпивши зуби i звузивши очi так, що весь свiт перетворився на примарну щiлину, кинулася вперед i вчепилася обома руками в тоненькi, як голi осiннi лози, слизькi вiд олii чорнi кiски.

…Розiйшлися, важко сопучи й захриплими голосами вигукуючи одна однiй образи, вже порожнi, легковажнi, обкатанi, наче камiнцi з дна струмка Азру. Рiденьке волосся Ахсаб чорними пасмами стирчало на всi боки, пiд оком набрякав синець, плаття було роздерте вiд комiра i майже до пупа, а накидка втоптана в пилюку. Мiльям вдоволено передихнула. Щоправда, ii коси й одяг також постраждали, а щока, судячи з усього, роздряпана до кровi. Але це дрiбницi, загоiться… шкода тiльки накидки, благенька тканина якоi стрiпувалася пiд вiтром стрiчками-пелюстками…

І раптом почувся смiх. Знущальний, дзвiнкий, подвiйний.

Смiялися Нузмет i Асалан. Реготали захоплено, погойдуючись i тримаючись за животи, i один здавався вiддзеркаленням другого у гладенькiй водi високогiрного озера Гюль-Баз. Замовкли на мить, тодi перезирнулися й розреготалися з новою силою. Справдi, що може бути смiшнiшим за старших дiвчат, якi побилися невiдомо через що?

Зворотнiм боком долонi Мiльям витерла подряпану щоку, подивилася. Справдi, кров. Вiдшукала поглядом очi Асхаб i з захватом помiтила в них тiнь страху. Саме час налетiти знову, безжально, як скельний сапсан накидаеться на бурого пацюка…

Але близнюки, схоже, прийшли не просто так. В усякому разi, йти геть вони, здаваеться, не збиралися.

– Чого вам? – злiсно кинула Мiльям.

– Тебе мати гукае, – не без насмiшки повiдомив Асалан.

– Сурген iде на посвячення зброею, – додав Нузмет.

– Сурген? – здивовано перепитала вона.

Височезний Сурген – його завжди можна попросити дiстати м’яча, що застряг у яблуневому гiллi. До нього так цiкаво залiзти на плечi, коли в селище приходять актори й натовп оточуе iх щiльним кiльцем. Веселий i добрий, не те що Хас… Але Сурген ще не досяг вiку! Мати завжди нагадуе про це подругам Адигюль, якi так i чiпляються до нього на шию…

– Еге ж. Аби батьковi двiчi не iздити, – як дорослий, пояснив Асалан.

Мiльям кивнула. Так, звичайно… Чоловiк повертаеться додому з вiйни у трьох випадках: щоб зачати сина, щоб дати синовi iм'я i щоб взяти сина з собою. Шлях вiд кордону неблизький i важкий, i зазвичай якiсь двi речi чоловiки поеднують… А Сурген i без того вирiс та змужнiв набагато ранiше строку.

Пiдтягнула шаровари, обтрусила плаття: доведеться пiдлатати на плечi, а от що робити з накидкою?.. та ну ii. Навряд чи хтось помiтить ii – не лише накидку, а й саму М

льям, – на велелюдному святкуваннi, де зберуться гостi з усiх сусiднiх селищ. Усього лише другу доньку Азмет-вана, який забирае на посвячення зброею свого четвертого сина.

Ахсаб уже зметикувала, що бiйки бiльше не буде. Пiдняла з землi й витрiпала накидку, тодi передбачливо вiдступила на кiлька крокiв назад i закричала:

– А ще я вмiю перетворювати камiнцi на квiти! І розмовляти з птахами! І очищати джерела! І викликати духiв мiсячноi трави! І лiкувати кашель! І…

Але Мiльям твердо вирiшила нiчого не чути.

* * *

– А що казати? Просиджують штани у своiх скляних укрiпленнях, жаб’яче порiддя. І звiдтiля запросто розстрiлюють всi нашi атаки.

– Глобали завжди були боягузами. В моi часи за одну смердючу шкуру доводилося покласти трьох-чотирьох воiнiв щонайменше.

– Це ти менi розповiдаеш, Асуре! Та ж того дня, коли я виiхав, дванадцятеро наших… І жодного глобала ми не дiстали. Жодного, розумiеш?! Вони ж не вистромлюються, змiiне кубло, а скло iхне нi автомат не бере, нi кулемет…

– А з гранатомета?

– Не знаю. Тепер на всьому кордонi залишився лише один, на заставi Зограб-вана. Прикордоннi, риб'ячий слиз, задерли цiни, як спiдницю в шльондри.

– А коли спробувати…

Одноногий Асур-ван, майстер зi зброi, навчав вiйськовiй справi хлопчакiв з чотирьох навколишнiх селищ. І, як здалося Мiльям, його единого у святковому натовпi – здебiльшого жiнок, старих i непосвячених юнакiв, – батько вважав рiвнею собi. А тому, щойно виголосивши тост за сина, непомiтно вiдiйшов вiд прибраних циновок, що строкатими ламаними лiнiями простяглися уздовж плетеноi загорожi.

Монотонно бринькали струни, вiдгукуючись на нечастi ритмiчнi постукування бубна. Посеред подвiр’я, торкаючись одна одноi спинами, танцювали четверо дiвчат з прозорими укривалами на витягнутих руках. У повiтрi, майже перекриваючи музику, висiв звичний багатоголосий гомiн. А в широкому затiнку платана стиха вели бесiду двое чоловiкiв, якi дещо знали про вiйну.

Мiльям не збиралася пiдслуховувати, – ii просто вiдтiснили вiд циновки, ще добре, що з великим шматком лаваша в руцi. Нi Асур-ван, нi батько не помiчали дiвчинки, скуленоi клубочком, – хоча iнколи й ковзали байдужими поглядами в неi над головою. І вона покрадьки роздивлялася батька: профiль хижого птаха, трикутник жагуче-чорного ока, виразне бiле пасмо у вусах… За тих три днi, що вiн був удома, Мiльям почула вiд нього лише одне слово, звернене до неi, i це слово було «геть».

…– А тротил? І вiдразу ж ударити у всiх напрямках. Перевiрений засiб, Азмет. Глобали легко панiкують.

– Не проходить. Цю тактику вони вже давно розкусили.

– Отже, треба видозмiнити. Але суть залишаеться та сама, адже ти не будеш казати, що вони бiльше не бояться смертi…

Батько розреготався – так страшно, що Мiльям миттю сховала очi. І ледь-ледь вiдсунулася вбiк: тепер у просвiт мiж чиiмись рухливими спинами iй було добре видно Сургена.

Вiн тримався дуже прямо, тому й сидячи був на пiвтори голови вищим за всiх навколо – навiть якщо не зважати на ворону папаху, що гордовито злiтала над його бровами, зведеними на перенiссi. Такий серйозний i такий гарний: червоний верх папахи виблискуе золотими нитками, срiбнi трубки газирiв блищать на чорному сукнi бешмета. На поясi таке тонке й вигадливе карбування, що Адигюль, яка вже встигла присунутися мало не на батькове мiсце – лiворуч вiд брата, – сховала пiд накидкою свiй, грубий i тьмяний. А як прикрашенi причепленi до пояса пiхви кинджала, пiстоль з довгою цiвкою й оздоблена срiблом порохiвниця!.. Мати, яка сидiла праворуч Сургена з маленьким Абсаларом на руках, не зводила захопленого погляду зi свого дорослого, гарного, готового до вiйни четвертого сина.

От лише Сургеновi недовго ходити у цьому багатому одязi – на кордонi, розповiдала колись Ахсаб, всi воiни перевдягаються в куплений у прикордонних плямистий i потворний… як його… камуфляж.

Втiм, Мiльям i сама про це знала. Саме в камуфляжi, брудному й зашкарублому вiд кровi, минулого лiта привезли додому старшого брата Харсуна, другого сина в родинi. Он сидить бiля останньоi циновки його вдова, що встигла стати матiр'ю двох синiв. Промине ще рiк, i ii, можливо, знову хтось вiзьме замiж. Можливо, навiть Сурген, уже посвячений зброею… можливо.

– …занадто молодий. І, скажу чесно, вiн не був у мене найздiбнiшим учнем, Азмете. Я б на твоему мiсцi зачекав, поки хлопець досягне вiку.

– Ти не уявляеш, що зараз робиться на кордонi, Асуре. Я не можу так часто тут бувати, я командир. І в мене кожна рушниця на облiку.

– Але…

– Сурген – мiй син. Вiн не може не стати добрим воiном.

Батьковi слова розлетiлися по всьому подвiр'ю, чiтко пролунаши у тишi. У тишi?.. юнi танцiвницi склали укривала й присiли рядком бiля циновки, а велелюдна юрба, прошурхотiвши наостанок тихим вiдгомоном, наче стихлий вiтер  у винограднику, замовкла, приготувалася слухати.

І Мiльям, захоплено стримуючи дихання, приготувалася також.

Вiн довго вмощувався посеред подвiр'я, крекчучи, щось бурмочучи собi пiд носа й покрик

ючи на хлопчика, який то так, то iнакше вкладав для господаря кудлату кошму. Потiм старий бiдну годину налаштовував струни, низько нахиляючись до них глухуватим вухом. Але всi давно звикли до цього. І були готовi чекати скiльки завгодно – коли вiн почне говорити.

Сам Каралар-ван, оповiдач, чия слава рознеслася по всьому Гау-Гразу.

* * *

– …І знову прийшли чужi воiни, й лилася кров, i горiли села, i плакали жiнки. А правителi широких рiвнин знову й знову присягалися своiми брехливими богами, нiбито хочуть миру й любовi. Миру, в якому живуть владики з рабами, любовi, якою ван кохаеться зi шльондрою. Так було споконвiку, люди широких рiвнин завжди вважали себе панами. Їхнi брехливi слова й кривавi мечi споконвiку були спрямованi в одну цiль – свободу великого Гау-Гразу.

І був день, схожий на нiч, i була буря, схожа на полум'я, i здибилася земля, i нашi прадавнi гори зiйшли зi своiх мiсць й зробили крок назустрiч зайдам. Вiсiм днiв i вiсiм ночей земля сперечалася з небом, розжаренi каменi й каламутнi потоки безжалiсно наздоганяли прибульцiв, а таемна долина Варн, що бiля пiднiжжя батька гiр Ала-Вана, за потрiйною спиною неприступного Кiрi-Гава, берегла дiтей Гау-Гразу.

І настав дев'ятий день, i сказав Могутнiй вустами славетного Тизрит-вана: це наша земля. Вiльний народ зумiе зробити так, щоб нога заброди повiк не плюндрувала кордони Гау-Гразу. Нашi прадавнi гори допоможуть нам нести варту, а нашi жiнки народять нам бiльше синiв, анiж вiзьме вiйна. І вiдповiли славетнi вани: хай буде так! І стiною стали уздовж кордону, i сини, якi досягли вiку, стали разом з ними, готовi прийняти посвячення зброею.

І була битва…

Легенда про славного Тизрит-вана, вiчну вiйну й священну свободу Гау-Гразу завжди розповiдалася в день проводу юнакiв на посвячення зброею. Мiльям слухала його вдруге. Коли йшов старший брат Айдабек, вона ще не народилася, проводiв Харсуна не пам'ятала – була зовсiм маленькою… Але минуло лише дев’ять мiсяцiв вiдтодi, як на вiйну пiшов третiй син у родинi, Ізбек, – тодi ж, мабуть, зачали восьмого, Абсалара. Для якого Каралар-ван теж коли-небудь розповiсть цю легенду…

Мiльям не мала сумнiвiв, що Каралар-ван такий самий вiчний, як i його легенди.

Вiн закiнчив, наостанок кiлька разiв перебравши струни. Хлопчак уже тримав напоготовi глиняну пiалу з кумисом – оповiдач нiколи не пив вина. Захоплена тиша помалу виповнювалася звуками: спочатку неголоснi, вони стрiмко набирали сили, немов селевий потiк зi схилiв Кур-Байги.

І раптом все обiрвалося. Тому що батько, славетний Азмет-ван, – це про нього, про нього щойно йшлося у легендi! – просто обвiв натовп величним поглядом. Вiн уже сидiв на своему мiсцi бiля циновки, лiворуч вiд Сургена. Настав час останнього обряду, який виконують перед тим, як обидва воiни рушать в дорогу.

З ледве чутним м’яким звуком вiдгорнувся полог помешкання. В отворi з'явилася Адигюль. Вона встигла перевдягтися в темно-бузкове плаття без пояса, закуталася в довгу, вишиту золотом накидку. На витягнутих руках – лiнивими гадючками виблискували вiд лiктiв до зап'ясть численнi браслети – перша донька в родинi несла срiбну чашу з золотим ободом, прикрашеним чотирма пурпуровими сяючими каменями.

Адигюль зупинилася перед батьком i братом, опустилася на колiна й простягнула чоловiкам чашу. Батько схилився й, не беручи чашi до рук, зробив один довгий ковток. Тодi надпив i Сурген.

Воду з джерела Тайi.

І ще по фляжчинi з цiею водою кожен з них вiзьме з собою на вiйну. Але ж вода – та сама… яку набирала вона, Мiльям. Тихенько всмiхнулася, прикривши вуста краечком накидки.

…Небо над селищем стало зовсiм чорним. На круглiй, як яйце, вершинi Седу лежав мiсяць, схожий на жовтий лаваш. Тодi два кола роз'едналися, пропустивши помiж себе тоненьку смужку ночi.

Давно пiшов Каралар-ван – вiн нiде не затримувався надовго, бережучи славу рiдкiсного й бажаного гостя. Пiшли з двору музиканти й танцiвницi, розiйшлися гостi з сусiднiх селищ, та й мiсцевi помалу розбрелися по своiх помешканях; час вiд часу хтось спотикався об циновку, перекидаючи, а то й розбиваючи на друзки порожню миску чи глек. У повiтрi висiв вечiрнiй скрегiт цвiркунiв та цикад. Але дехто залишився: темнi, а тому здебiльшого невпiзнаванi постатi у мiсячному напiвмороцi. Мiльям помiтила, як невисокий худенький хлопчина – Арваз? – пiдiйшов ззаду до Адигюль i обiйняв ii за плечi. Сестра застережливо пiдняла пальця: мовчи!.. слухай… зараз!..

Наставила вуха, витягла вперед черепашачу шию i стара Захраб-анi.

Зойкнула дитина, напевне, Абсалар, – i вiдразу ж замовкла iз хлiбною соскою, а може, й з материнською груддю в ротi.

Мiльям прислухалася настiльки уважно, що нiч здавалася iй наповненою справжньою лавиною шерхоту, дзвону, шепоту, шелесту… Нi, ще не чутно. Але вже скоро… щойно вони в'iдуть на перевал Кену на вершинi Ізир-Буза… так завжди бувае, i не можна пропустити…

От.

Звук почувся так чiтко, наче це тут, вiдразу за плетеним тином, простукотiли копита двох коней, вiдносячи Сургена й ба

ька на давню й споконвiчну вiйну великого Гау-Гразу.

* * *

– А менi не дуже сподобалося, – промовила Ахсаб. – Я не люблю про битву. Я люблю про Тизрит-вана й прекрасну Галiбу. І про чарiвницю Мейну.

– Я теж люблю про Мейну, – зiтхнула Мiльям. – Але ж це тiльки на весiллях…

Сонце вже припiкало, наче в розпалi лiта, й дiвчатка сховалися в затiнку. На яскраво-синьому небi нестерпно сяяла заснiжена вершина Ала-Вана, а решта гiр вже здалися й скинули бiлi накидки. Мiльям подумала й собi зробила так само – а що, адже спекотно! Та й хто побачить iх отут з Ахсаб?.. усi зайнятi повсякденними справами теплоi пори року. Їй самiй сьогоднi треба ще збити масло, спекти лаваш, обiбрати зелену гусiнь з виноградного листя…

– А у вас скоро й буде весiлля, – повiдомила Ахсаб.

– У нас?

Шкода, що вирвалося: на мить пiзнiше Мiльям збагнула, що Ахсаб мае на увазi Ізбека – до його повернення залишився мiсяць i ще трiшки. Але ще невiдомо, з якого селища вiн вiзьме собi дружину, адже основнi святкування вiдбуваються в домi нареченоi.

І потiм… але батько нiчого не казав про Ізбека. А сказав би.

– Ваша Адигюль виходить замiж. Ти не знала? А моя мама вже готуе дари нареченому.

– Твоя мама?!

Ахсаб поблажливо розсмiялася:

– В них усе давно домовлено. Ще до того, як мiй брат Мухатбек пiшов на посвячення зброею. Вiн ось-ось повернеться й вiдразу ж надiшле дарунки, – вона замрiяно зiтхнула. – Ти бачила б, Мiльям, якi там укривала…

– А…

– Ти про Арваза? Та ну його, просто твоя сестра вирiшила повеселитися перед весiллям. Адигюль дала слово Мухатбековi. На проводах вона пiднесла йому води з джерела Тайi, замiсть мене, уявляеш собi?! А це значить – на життя i на смерть.

– На смерть… – нечутно повторила Мiльям.

Останнi слова Ахсаб чомусь вразили ii дужче, нiж новина про швидке замiжжя Адигюль. Про воiнiв не говорять – смерть. Помирають жiнки, старики, маленькi дiти… i ще боягузи-глобали – вони, як вiдомо, зубами тримаються за своi смердючi шкури. Воiни Гау-Гразу йдуть до Могутнього, який чекае iх на бенкетi й радий кожному гостевi. Але чому так боляче – коли йдуть?!..

Вона майже не пам'ятала Харсуна, чие тiло привезли до селища минулого лiта. Зовсiм не знала Айдабека – втiм, його нiхто не бачив убитим. Але Сурген…

Краще не думати.

– Це тiльки так говорять – на смерть, – пояснила Ахсаб. – Ну, заклинання. А Мухатбек точно повернеться. Твоя сестра його тримае, розумiеш?

Їi обличчя раптом стало загадковим – майже як учора вранцi, коли вони побилися через метелика. Мiльям сама пiшла миритися: Ахсаб не винна, що народилася першою донькою в родинi. Звичайно, вона пишаеться своiм таемним знанням. Так улаштований свiт, i влаштований вiн справедливо… Справедливо!..

Це вона, Мiльям, немов непевна риска в карбуваннi, псуе правильнiсть i гармонiю свiту. Чому iй так хочеться знати те, що не дозволено вiд народження? Чому вона постiйно мiркуе над споконвiчними, передбаченими речами так, немов iх можна змiнити?! І так, наче вона могла б…

– Як тримае?

Прикусила язика. Але Ахсаб сьогоднi не була налаштована задаватися, свято бережучи прадавнi таемницi. Навпаки, iй самiй хотiлося подiлитися, похвалитися, розповiсти:

– За мотузочку. З його i свого волосся, з ниткою вiд чорноi вiвцi i, здаеться, ще з якоюсь травою… я знала, тiльки забула. Головне, звичайно, щоб вiн пролежав нiч, коли мiсяць уповнi пiд Соколиним каменем, i щоб обов'язково дощ, ну, й заклинання… А тодi розрiзають навпiл. І вiн точно повернеться – той, у кого половинка.

– Справдi? А якщо глобали його…

Ахсаб знизала плечима:

– Можна, звичайно, ще попросити Матiр Могутнього, щоб уберегла… але за мотузочку надiйнiше.

Мiльям прикусила губу. Над вершиною Ала-Вана кудлата хмара, схожа на овечу шкуру, закрила сонце, й воно випустило помiж завитками небесноi шерстi снiп яскравих гарячих стрiл.

Отже, будь-який воiн може залишитися живим, не пiти на бенкет до Могутнього, не пропасти безвiсти, не повернутися додому трупом у зашкарублому камуфляжi. Якщо тiльки цього захоче дiвчина, котра…

Перша донька в родинi.

… – Що з тобою?

Мiлям здригнулася:

– Ахсаб, я пiду. Вже пiзно. Лаваш… i гусiнь треба обiбрати з винограду…

Вона намагалася йти повiльно – поки Ахсаб могла ii бачити. Тодi прискорила кроки, зiрвалася, побiгла, все швидше й швидше… Сурген. Його точно вб'ють у першому ж бою, адже вiн такий високий i плечистий, у нього так зручно стрiляти. А вертихвiстка Адигюль тим часом тримае за половинку мотузочки якогось там Мухатбека, про якого, мабуть, зовсiм забула, милуючись у виноградниках з недорослим Арвазом… І нiчого не можна змiнити. Так влаштовано свiт. Справедливо…

Важко дихаючи, зупинилася пiд яблунею. Тiею самою, де вчора вони з Ахсаб… У травi щось жовтiло, i Мiльям опустилася навпочiпки.

Внизу, пiд яблуневою гiлкою, лежав мертвий метелик. Чорнi мурахи вже облiпили його з усiх бокiв, по-дiловому обгризаючи йому нiжки й крильця.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

– Привiт.

– Нiчого собi!

Конец озн

комительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить