Як не боятися вiдмов та рушити до мети
Цзя Цзян

Чому ти не знайомишся з цiею дiвчиною? Не просиш пiдвищення на роботi? Чого не берешся за новий проект? Бо страшно почути «нi». Годi боятися!

Цзя Цзян знае все про вiдмови, адже слухав iх аж 100 днiв. Вiн питав про неможливе. Про те, що очевидно заслуговувало б на категоричне «нi». Не уникав ситуацiй, що видавалися провальними. Саме цей шалений експеримент зробив автора успiшною людною. Тепер цей смiливий спосiб допоможе й тобi. Мистецтво «успiшного запитування», методи захисту вiд вiдмов та лайфхак iз прокачування власноi впевненостi – iдеальний план iз досягнення успiху. Використовуй досвiд автора, переформатовуй свiдомiсть та вчись не боятися найшаленiших та найсмiливiших мрiй. Спробуй. І все буде «так».

Цзян Цзя

Як не боятися вiдмов та рушити до мети

Бабусi:

Ти все життя була вчителькою, i те, чого ти мене навчила, цiннiше за все, що я дiзнався в школi: як бути хорошою людиною.

Я дуже за тобою сумую.

Та

Дядьковi Браяну:

Дякую, що був моiм другим батьком. Твоя пiдтримка й настанови дуже багато значать для мене.

Вступ

18 листопада 2012-го. В Остiнi, що в штатi Техас, стояв на диво спекотний день, але я спiтнiв не через це. Я повiльно iхав у запиленому RAV4 пiвнiчно-захiдною частиною мiста, випадковим передмiстям, де жили представники середнього класу, i шукав, у якi б дверi постукати. Уже проiхав повз сотнi вхiдних дверей, змушуючи себе зупинити вибiр на одних iз них. Але, зважаючи на те, що я збирався зробити, кожен будинок викликав жах.

«Гаразд, припини бути боягузом», – сказав я собi, припарковуючи машину бiля одноповерхового будинку з червоноi цегли з гарним садом. На клумбi стирчав маленький декоративний хрестик. Я сподiвався, хрестик означае, що це помешкання мирноi та набожноi родини, а не членiв ку-клукс-клану. У всякому разi я сподiвався, що в недiлю вони не стануть удаватися до насильства.

Коли я вийшов з машини, то подумав, чи не дивився хтось з-поза штор на химерне видовище, що вiдкрилося перед ним: дорослий чоловiк у футбольних щитках i бутсах, з футбольним м’ячем в однiй руцi та з iPhone’ом,на який вiн себе знiмав, у iншiй. «Ну, ця спроба трохи бiльш ризикована, – сказав я в камеру. – Попрошу незнайому людину пустити мене до себе на задне подвiр’я, щоб пограти там у футбол. Поглянемо, що станеться».

Пiдходячи до дверей, я вiдчував, як гупае мое серце. Опале листя хрускотiло пiд бутсами, на гiлках дерев, що росли неподалiк, каркали ворони. Атмосфера була зловiсною, як на початку фiльмiв жахiв. Дорiжка до дверей будинку здавалася найдовшою у свiтi.

Нарештi дiставшись дверей, я обережно постукав, побоюючись, що якщо стукатиму надто гучно, то моi намiри можуть неправильно зрозумiти. Нiхто не вiдповiв. Я постукав iще раз, трохи сильнiше. Знову вiдповiдi не було. Тiльки тодi побачив дзвiнок. Я натиснув на кнопку. За мить дверi вiдчинилися.

Передi мною стояв рослий чоловiк рокiв сорока, у сiрiй футболцi з гiгантським прапором Техасу. З його вiтальнi долинали голоси футбольних[1 - Власник будинку, до котрого завiтав автор, – уболiвальник американського футболу, який американцi називають football, тимчасом як автор просився грати у футбол, що його американцi називають soccer. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)]коментаторiв i слабкий шум трибун. Як я згодом дiзнався, чоловiка звали Скот. Вiн, як i багато iнших техасцiв, був вiдданим уболiвальником команди Dallas Cowboys, i я постукав саме тодi, коли гра мiж Dallas Cowboys i Cleveland Browns перейшла в додатковий час.

– Привiт! – сказав я, намагаючись якомога найкраще наслiдувати техаський говiр та збираючись iз духом. – Як гадаете, чи зможете ви сфотографувати мою гру у футбол на вашому подвiр’i?

Очi чоловiка на мить звузилися. Вiдтак вiн поглянув на моi бутси.

– Гратимете у футбол на моему подвiр’i? – повторив вiн повiльно.

– Це… е… для особливого проекту, – мовив я.

Пiсля паузи, що, здавалося, тривала хвилину, але, напевно, була не довшою, нiж кiлька секунд, уболiвальник Dallas Cowboys подивився менi в очi й вiдповiв…

Роздiл 1

Знайомство з вiдмовою

Ви, напевно, хочете дiзнатися, чому я стояв у дверях того чоловiка й що мав на увазi, коли говорив про «особливий проект». Я опановував нову стратегiю продажiв? Випробовував себе? Проводив соцiальний експеримент? Насправдi всього потроху. То була частина моеi стоденноi подорожi, мета якоi – здолати страх перед вiдмовами; подорожi, завдяки якiй я поглянув на бiзнес та людство по-новому; подорожi, що дала менi iнструменти, котрi допоможуть стати кращим майже в усьому. Кинувши собi виклик, шукаючи вiдмови знову й знову, я почав дивитися на вiдмови – i навiть на довколишнiй свiт – зовсiм по-iншому. Ця подорож змiнила мое життя, i я сподiваюсь, що коли ви про неi прочитаете, то ваше життя також змiниться.

Однак перед тим, як розповiсти, що сталося далi, я, напевно, маю трохи повернутися назад – на самiсiнький початок.

Було 4 липня

2012 року, саме пiсля заходу сонця. Тисячi людей зiбрались у нашому мiсцевому громадському парку в очiкуваннi салюту на честь Дня Незалежностi. Моя дружина Трейсi сидiла на ковдрi поруч зi мною й гладила свiй живiт. Вона була на восьмому мiсяцi вагiтностi, чекала нашого первiстка. Довкола бiгали дiти з фрiсбi та морозивом, родини розпаковували кошики для пiкнiкiв, було чутно дзенькання пляшок пива, повiтря повнилося смiхом. Усi здавалися такими щасливими, втiшалися радощами лiта.

Усi, окрiм мене.

Багато в чому я був утiленням «американськоi мрii». Уже в тридцять я мав надiйну роботу з шестизначним окладом у компанii, що входила до списку Fortune 500. Трейсi та я володiли будинком площею 3700 квадратних футiв з видом на ставок. Ми навiть завели золотистого ретривера Джамбо – показового собаку американського передмiстя, – i до народження нашого сина залишалося кiлька тижнiв. До того ж у нас iз дружиною були неймовiрнi стосунки, i не минало жодного дня, коли я не думав, наскiльки менi пощастило, що мене кохала така надзвичайна жiнка. Іншими словами, я мав бути щасливим вiд того, як склались обставини. Та правда полягала в тому, що я вiдчував невимовну муку. Вона не була пов’язана з особистим життям – вона стосувалася професiйного.

Я вирiс у Пекiнi, у Китаi, коли всiх школярiв учили бути зразковими працiвниками та цеглинами, з яких складаеться процвiтання держави. Але я нiколи не прагнув бути зразковим працiвником – у Китаi чи деiнде. Натомiсть iз самiсiнького дитинства я мрiяв стати пiдприемцем. Тим часом як iншi дiти займалися спортом чи розважалися вiдеоiграми, я поглинав бiографii Томаса Едiсона та Коносуке Мацусiта, засновника Panasonic, шукаючи пiдказки, якi допомогли б менi стати великим iнноватором. Коли менi було чотирнадцять, Пекiн вiдвiдав Бiлл Гейтс – то була перша його подорож до мого рiдного мiста. І мене захопила iсторiя про те, як вiн заснував Microsoft. Я викинув усi спортивнi пам’ятки, що висiли на стiнi в моiй спальнi, i перетворив фантазiю про пiдприемництво на мету свого життя. Я присягнув стати наступним Бiллом Гейтсом i винайти дивовижний технологiчний продукт, що захопить свiт штурмом. Я випросив у родини найкращий новий комп’ютер i заходився вивчати, як писати програмний код. Навiть написав родинi листа (якого досi зберiгаю), де пообiцяв, що моя компанiя буде настiльки успiшною, що я придбаю Microsoft, коли менi виповниться двадцять п’ять рокiв. Приваблений яскравим голлiвудським зображенням Америки й тим фактом, що там жив Бiлл Гейтс, я також вiрив, що одного дня переiду до Сполучених Штатiв, щоб здiйснити свое призначення.

У шiстнадцять рокiв менi трапилася нагода взяти участь в обмiнi старшокласникiв мiж Китаем i Сполученими Штатами й згодом вступити в американський коледж. Я вхопився за цю нагоду. Перехiдний перiод був щонайменше складним. Подолати мовнi та культурнi бар’ери виявилося непросто, а ще й сумно залишати люблячу родину. Ба навiть бiльше: ситуацiя, у яку я потрапив, склалася не найкраще. Перший рiк у Сполучених Штатах я провiв у провiнцiйнiй Луiзiанi, i люди, якi працювали в програмi обмiну, погано перевiрили родину, що мене приймала. Так, моею першою «домiвкою далеко вiд домiвки» став химерний будинок, де мешкала родина злочинцiв. Я дiзнався, що за рiк до мого приiзду iхнiй старший син був засуджений за вбивство, а я спав у його лiжку. До того ж через два днi пiсля мого приiзду господарi будинку поцупили всi моi грошi.

Спати в лiжку вбивцi та втратити всi грошi не було тим знайомством з Америкою, на яке я очiкував. Я покинув безпечну бульбашку своеi родини, що пiдтримувала й оберiгала мене в Китаi, для того, щоб опинитися з родиною, яка одразу зруйнувала мою довiру. Я був наляканий i не знав, що робити. Зрештою, повiдомив про крадiжку шкiльному iнспекторовi, той сповiстив полiцiю. Родину, що мене приймала, заарештували, i присоромленi працiвники програми обмiну вiдправили мене до iншоi домiвки – на щастя, чудовоi родини. Там я не лише знову вiдчув любов i довiру, здобув духовну вiру, але й дiзнався, що у свiтi е хорошi люди й поганi люди, i вони абсолютно точно не ставитимуться до мене однаково.

Незважаючи на хиткий початок, моя мрiя стати пiдприемцем в Америцi залишалася сильною, як нiколи. Насправдi, я не вiрив, що можу зазнати поразки. Я вiдчував, що стати пiдприемцем було моею долею чи призначенням, а не просто вибором. Ця мета настiльки глибоко закарбувалася в моему серцi, що навряд чи я мiг би щось iз цим зробити, навiть якби захотiв.

Пiсля року в школi та ще шести мiсяцiв в Інститутi англiйськоi мови для iноземцiв моя англiйська значно покращилася. Був сiчень 1999-го. Я готувався до вступу в коледж. Досi пам’ятаю мiй перший день в Унiверситетi Юти. Менi було всього сiмнадцять рокiв. Попередньоi ночi лютувала снiжна буря, i територiю кампусу повнiстю вкрило снiгом. Досi чую звук моiх крокiв – хруп, хруп, хруп — того ранку, коли я йшов по снiгу до аудиторii, залишаючи першi слiди того дня. Усесвiт був полем, яке щойно засипало снiгом, вiн був го

овий до того, щоб я проклав власний шлях i став наступним великим американським пiдприемцем-iммiгрантом. На моему боцi були молодiсть, надiя та енергiя. Усе здавалося можливим.

Перший шанс здiйснити свою пiдприемницьку мрiю менi трапився тодi, коли я ще навчався в коледжi. Роками я постiйно думав над новими крутими штуками, якi можу створити. Одного дня, гортаючи старий фотоальбом i побачивши на фото себе з роликовою дошкою разом iз друзями, я почав думати, наскiльки круто було б поеднати тенiснi кросiвки з роликовими ковзанами. Ось дiти й дорослi йдуть, а наступноi митi вже ковзають зi своiми друзями. Свiт навколо перетвориться на велетенський ролердром, i щастя буде повсюди!

Захоплений, я дiстав свiй зошит i почав замальовувати рiзноманiтнi способи, за допомогою яких можна функцiонально пристосувати колеса до взуття. Менi настiльки сподобалась iдея, що я навiть створив справжне креслення, яке можна було подати разом з майбутньою заявкою на патент. Я витратив на це всi вихiднi, а коли закiнчив, то почувався так, наче створив Мону Лiзу.

Звичайно, це, може, i не найбiльш революцiйна iдея, що ii бачив свiт. Але то була моя iдея, i вона могла перетворитися на винахiд, з якого почнеться моя пiдприемницька дiяльнiсть.

У Сан-Дiего жив мiй дядько – батькiв молодший брат, – до якого я ставився з величезною пошаною. Якщо моi батьки були надто поблажливими, то дядько – дуже суворим i вимогливим, через що я чомусь iще бiльше прагнув дiстати його схвалення. Якщо чесно, коли я був дитиною, то боявся його. Але завжди знав, що вiн пiклуеться про мене й бажае менi успiху. Пiсля того як я переiхав до Сполучених Штатiв, ми стали навiть ще ближчими i я вважав його майже другим батьком, а пiзнiше назвав на його честь свого сина. Я завше вiдчував бiльшу певнiсть у собi, якщо йому подобалися моi iдеi та мiй вибiр. Отож, надiслав йому копiю своiх малюнкiв i, сподiваючись на схвалення, з нетерпiнням чекав його реакцii на «взуття з колесами».

Уявiть мое розчарування, коли замiсть пiдтримки я отримав словесного ляпаса. Дядько вважав мою iдею дурною й насварив мене за те, що я займаюся настiльки надуманими речами в той час, коли маю зосередитися на навчаннi та вдосконаленнi своеi англiйськоi.

Я так занепав духом, що кинув тi малюнки в шафу й нiколи бiльше не працював над цiею iдеею. Якщо мiй дядько не прийняв ii, то – я був переконаний – свiт зненавидить iще бiльше. А я в жодному разi не хотiв, щоб менi публiчно вiдмовляли незнайомцi. Натомiсть я зосередився на тому, щоб мати хорошi оцiнки, та продовжив удосконалювати англiйську. Використовуючи тисячi карток, я витрачав багато годин щодня, щоб вивчити та запам’ятати новi англiйськi слова. Успiхи в навчаннi були гарантованим способом заслужити схвалення родини, особливо дядька. А я не просто хотiв iхнього схвалення – я вiдчайдушно його прагнув. Я сказав собi, що тiльки вiдмiннi оцiнки та вражаючий словниковий запас колись також зроблять iз мене найкращого пiдприемця.

Хорошi оцiнки певною мiрою себе виправдали. Я отримав стипендiю вiд Молодiжного унiверситету Брiггема, куди й перейшов i де закiнчив коледж. Однак я вiдчував, що втратив щось значно бiльше.

За два роки чоловiк на iм’я Роджер Адамс запатентував таку саму iдею (взуття з роликами) та заснував компанiю Heelys. У 2007-му, одразу пiсля виходу на фондовий ринок, Heelys оцiнювали майже в 1 млрд доларiв. Тим часом мое креслення лежало в шафi та вкривалося пилом. На жаль, то було не едине креслення, що там лежало. Упродовж рокiв менi спадали на думку десятки нових iдей, що, як менi здавалося, мали потенцiал перетворитися на успiшнi продукти. Проте замiсть того, щоб працювати над ними, я просто клав iх до стосу, а потiм обережно зачиняв шафу.

Звичайно, немае гарантii, що винайдене мною взуття на роликах було б настiльки ж успiшним, як в Адамса, або що iншi моi iдеi стали б основою для успiшноi компанii. Але я нiколи навiть не дав iм – i собi самому – шансу це перевiрити. Я вiдмовлявся вiд власних iдей iще до того, як вiд них вiдмовився свiт. Здатися за перших ознак вiдмови видавалося значно безпечнiшим, нiж показати своi iдеi й бути ще бiльш розкритикованим. Значно простiше було вiдмовитися вiд них самому.

Та щоразу, бачачи дiтей, якi каталися на Heelys у торгових центрах, на тротуарах, на дитячих майданчиках, щоразу, читаючи про те, як Адамс перетворив свою дитячу пристрасть на течiю в популярнiй культурi, я думав про те, що могло б статися. Бiль i шкодування були нестерпними.

Я думав, що вiдчую свободу стати пiдприемцем, коли закiнчу коледж, маючи свiжий ступiнь iз комп’ютерних наук. Але трапилося навпаки. Тиск iз боку родини й суспiльства не зник. Вiн тiльки посилився. Тепер, замiсть того щоб мати схвалення iнших за добре навчання, я хотiв, щоб вони пишалися моею сильною та стабiльною кар’ерою. Я не заснував компанii в коледжi й не заснував ii пiсля його завершення. Натомiсть переходив з роботи на роботу, поки не зрозумiв, що бути програмiстом – не мое. Переляканий через те, що обрав неправильний

лях, я змiнив напрям своеi кар’ери так, щоб почуватися безпечно. Я знову повернувся до знайомого затишного процесу навчання, цього разу – з намiром здобути ступiнь МВА в Дюкському унiверситетi. Пiсля того я почав працювати у вiддiлi маркетингу в компанii, що входила до списку 500 найкращих компанiй за версiею журналу Fortune. Я думав, що вiдзнаки та схвалення, якi здобуду завдяки престижнiй освiтi й шестизначному прибутку, задовольнять мого внутрiшнього пiдприемця. Гiрше я не помилявся.

У перший день на новiй роботi начальник попросив мене написати короткий текст, у якому я мав розповiсти про себе. Одним з питань було: «Що б ви робили, якби не працювали тут?» Миттево я написав: «Був би пiдприемцем». Хтось потiм запитав мене: «То чому ж ти не пiдприемець?» Я не знав, як вiдповiсти на це питання.

Дивовижно, як швидко минають роки – i наскiльки великим може стати розрив мiж тим, яким ти бачиш себе, i твоiм справжнiм життям. Простими словами, я продав свою мрiю. Той пiдлiток, що йшов по снiгу, не став наступним Бiллом Гейтсом. Натомiсть вiн став менеджером з маркетингу, який тихо сидить на затишнiй маленькiй сходинцi корпоративноi драбини й нещасно отримуе хороший прибуток. Інколи заздрiсть друзiв та гордiсть батькiв давали менi тимчасове й несправжне переконання в тому, що я живу гарним життям. Але для мене неспинне цокання годинника життя було наче сонце, що змушуе танути снiгове поле моiх мрiй та амбiцiй. Пам’ятаю, як одного разу повернувся додому з роботи, зачинився в комiрчинi й кiлька годин проплакав. Я дуже довго не плакав.

Зараз, 4 липня, сидячи на килимку, я не мiг не вiдчувати, що моя пiдприемницька мрiя закiнчилась, не встигнувши початись. Якщо я не зробив стрибка й не спробував створити стартап, коли був вiсiмнадцятирiчним студентом, чи двадцятидворiчним холостяком, чи двадцятивосьмирiчним випускником МВА, як я мiг це зробити тридцятирiчним менеджером за кiлька тижнiв до того, як стати батьком? Батькiвство приносило iз собою зовсiм новий набiр вiдповiдальностей, а це, як менi здавалося, змусить мене зовсiм вiдмовитися вiд мрii.

Гучний вибух пролунав у небi, i темряву залило свiтло яскравих кольорiв. Сидячи й мiркуючи про майбутне, я наче бачив у небi слайд-шоу того, якою буде решта мого життя. На роботi я продовжу продавати бiльше продуктiв, навчатиму бiльше працiвникiв, започаткую бiльше процесiв. Удома в нас з’явиться ще одна дитина (або ще двое), ми вiдправимо iх до школи й, зрештою, до коледжу. Слайд-шоу завершувалося моiми похоронами, на яких хтось виголошував чуттеву, але типову надгробну промову, вихваляючи моi вiрнiсть i надiйнiсть. То була надгробна промова на честь iще одного гарного хлопця, а не пiдприемця, який змiнив свiт i яким мрiяв стати.

Трейсi подивилася на мене. Багато тижнiв вона знала, що менi погано, i знала, у чому причина. «Ти можеш мати iншу машину, будинок, дiстати пiдвищення або нову роботу. Але ти не можеш жити з такою тугою», – сказала вона. І тодi моя дружина – моя дуже вагiтна дружина – зробила щось неймовiрне. Вона кинула менi виклик. Вона сказала, щоб я звiльнився з роботи, узяв шiсть мiсяцiв, аби почати компанiю з нуля, i працював з усiх сил, щоб побудувати ii. Якщо наприкiнцi цього перiоду в мене все ще не буде нi пiдтримки, нi iнвестицiй, я знову заскочу на корпоративну драбину.

Я вiдчув приплив адреналiну вiд думки про те, що справдi можу йти за своiми мрiями. Але тодi зародився страх. Якщо я зазнаю невдачi, немае гарантiй, що зможу здобути таку ж хорошу роботу, а в очах друзiв стану дурнем. А ще була така дрiбниця, як батьки Трейсi.

Як i я, Трейсi народилася в Китаi, i ii батьки мали дуже традицiйнi погляди на те, що таке робота й успiх. Мiй тесть, як бiльшiсть тестiв, скептично ставився до хлопця, що завоював серце його доньки. Але, за розповiдями Трейсi, вiн схвалював те, як я забезпечую родину. Чи не розлютить його мое звiльнення з роботи? «Просто доклади всiх зусиль – i не жалкуй». У моему життi було багато моментiв, коли я вiдчував: менi пощастило з Трейсi значно бiльше, нiж Трейсi зi мною. І це був один iз них.

Дуже довго я уявляв собi день, коли звiльнюся з роботи й започаткую власну компанiю. Тепер цей день настав, i я не знав напевно, що з цим робити. Чи маю я дiяти, наче Джеррi Магуайер[2 - Головний герой однойменного художнього фiльму 1996 року, який розповiдае iсторiю спортивного агента, що вирiшуе почати самостiйну кар’еру.]: виголосити гучну промову в офiсi перед тим, як грюкнути дверима? Чи вчинити ще бiльш драматично та пiти красиво, як це зробив бортпровiдник авiакомпанii JetBlue, котрий звiльнився, скориставшись евакуацiйним трапом лiтака?[3 - 9 серпня 2010 року пiсля посадки лiтака JetBlue в аеропорту Нью-Йорка бортпровiдник авiакомпанii Стiвен Слейтер через гучномовець оголосив пасажирам, що йде з роботи. Причиною стала сварка та образи з боку пасажира. Пiсля оголошення пан Слейтер вiдкрив аварiйний вихiд, викинув аварiйний трап i спустився ним з лiтака.]

Нiчого з цього я не зробив, бо в той день, коли подав зая

у про звiльнення, 5 липня, насправдi був страшенно переляканий. Дуже довго робота була тим, що давало менi вiдчуття безпеки. Якщо я пiду, то вороття назад не буде. Я мав поринути в невiдоме. До того ж я чомусь переймався через реакцiю своеi керiвницi. Виявляеться, мiй страх дiстати вiдмову був настiльки глибоким, що я справдi переживав – вона вiдмовить менi у звiльненнi. Я не хотiв ii засмучувати. Але знав, що маю це зробити. Тому уявив шафу, наповнену запиленими кресленнями, – i знайшов достатньо мужностi, щоб постукати у дверi ii кабiнету.

Опинившись усерединi, я збивався, але все-таки виголосив пiдготовлену промову, розказав iй про свою мрiю стати пiдприемцем. «Якщо я не зроблю цього зараз, то не зроблю нiколи», – сказав я iй, майже благаючи зрозумiти мене й не засмучуватися. Моi слова були дуже далекi вiд промови Джеррi Магуайера.

Керiвниця була помiтно вражена. Вона дивилася на мене, як менi здалося, хвилин п’ять, i я думав, про що вона мiркуе в цей час. Жiнка, напевно, думала, яке ж безумство найшло на мене, що я вiдмовився вiд хорошого прибутку й звiльнився з роботи, перед тим як у мене народиться дитина. Не хотiлося, щоб вона думала про мене погано – це я сприймав як форму вiдмови. Проте я не знав, що ще сказати, просто сидiв там i незатишно совався.

Зрештою до неi повернувся голос. «О Господи! – закричала вона. – Хто ж вiзьметься тепер за всi твоi проекти! Ми саме припинили наймати людей. Що ж менi тепер робити?» Я боявся, що вона вiдмовить менi, але було зрозумiло, що ii турбували зовсiм iншi речi.

Невдовзi пiсля цього я почав розповiдати своiм друзям, що звiльнився з роботи, кожного разу трохи дивуючись власним словам. Коли я повiдомив про це всiм, хто прийшов до нас на вечiрку на честь народження дитини, запала незручна тиша. Я почув, як, здаеться, упала паличка для iжi.

За два тижнi пiсля звiльнення я вийшов з гiгантськоi будiвлi востанне – попрощавшись зi своею зарплатнею, медичними пiльгами, пенсiйним планом та кабiнетом з кондицiонером. Увесь комфорт – i всi пояснення, чому я не живу своею мрiею, – ставали дедалi меншими в дзеркалi заднього огляду. Я вiдчував захоплення та свободу, але водночас – страх. Трейсi мала народити нашого первiстка Браяна за чотири днi.

«Бляха-муха, – подумав я. – Це все насправдi. Краще б менi не облажатись».

Не iснуе iнструкцii зi створення Наступноi Великоi Штуки, але кожен стартап починаеться з iдеi. Над однiею iдеею я вже розмiрковував певний час: у неi вiрив i – що було ще краще – вона була трохи складнiшою, нiж колеса, умонтованi у взуття. Певний час я думав про те, як i чому люди дотримуються своiх обiцянок. Щодня люди дають звичайнi обiцянки друзям, членам родини, колегам. А якщо я зможу розробити додаток, який присуджуватиме iм очки чи кредити за виконання обiцянок? Перетворення обiцянок на гру потенцiйно може змусити людей тримати слово, покращить iхнi стосунки й у процесi принесе радiсть. Я розмовляв з багатьма друзями про цю iдею, а також – iз кiлькома пiдприемцями, якими захоплювався, i бiльшостi iдея сподобалася. Хтось говорив зi мною годинами. Їхнiй зворотний зв’язок пiдказав, що я натрапив на вдалу iдею, i дав менi впевненiсть нарештi – нарештi! — спробувати перетворити моi пiдприемницькi задуми на щось справжне.

Того самого дня, коли пiшов з роботи, я почав шукати людей, якi могли допомогти менi створити додаток. Точнiше, менi були потрiбнi найкращi розробники програмного забезпечення, якi мали б навички програмування та створення коду. (У свiтi стартапiв, що стосуються програмного забезпечення, мене вважали засновником-«не-технарем», тобто я мав iдею та дiловий досвiд, але не вбивчi навички програмування, необхiднi для того, щоб самостiйно написати додаток.) Тож я почав набирати людей. Звернувся до всiх, кого знав, за можливими рекомендацiями. Коли закiнчилися знайомi, я почав пiдходити до випадкових незнайомцiв, навiть на мiсцевих баскетбольних майданчиках. Коли ж використав усi можливостi особистого контакту, я зайшов на Craigslist та LinkedIn.

Цi вiдчайдушнi зусилля виправдали себе. За кiлька тижнiв я зiбрав мiжнародну команду страшенно розумних iнженерiв. Першим був Вiк, який закiнчував магiстратуру з комп’ютерних наук i вже дiстав пропозицiю роботи вiд ІВМ. Якщо я мiг це уявити, то Вiк мiг це запрограмувати. Другою людиною був Чен, кандидат комп’ютерних наук, який спецiалiзувався на алгоритмах програмування та заради задоволення читав пiдручники з поглибленоi теорii архiтектури програмного забезпечення. Ще був Брендон, який жив у Ютi й буквально був хакером. У старшiй школi вiн заради прибутку продавав власну хакерську програму. Пiзнiше, пiсля того як його маленька компанiя з розробки мобiльних додаткiв стала достатньо успiшною, щоб забезпечувати його, вiн кинув коледж. Останнiм був Вiджай, iнженер з Індii та мiй колишнiй колега. Ми нiколи не зустрiчались особисто, але я знав, що вiн трудяга та спец у кодуваннi.

Я дуже пишався своею командою, а те, що вони вiрили в мое бачення й були готовi приеднатися до мен

, стало великою честю. Невдовзi, пiсля того як я iх найняв, я орендував простiр у коворкiнгу в центрi Остiна, спецiально створений для пiдприемцiв, i ми взялися до роботи. Створити додаток (i бiзнес) було важко, складно й вимагало силу-силенну додатковоi роботи багато тижнiв поспiль. Але то був найкращий час мого життя.

Я був здивований тим, наскiльки швидко команда здiбних iнженерiв може створити програмне забезпечення. Ми пройшли через п’ять iтерацiй розробки продукту. За три мiсяцi ми створили веб-додаток та додаток для iPhone, що були кумедними й iнтуiтивно легкими в користуваннi. Ми почали самi використовувати додаток i були здивованi тим, наскiльки наше бажання заробляти очки, дотримуючись обiцянок, що ми дали один одному, пiдвищило нашу продуктивнiсть. Звичайно, коли винахiдник любить свiй додаток – це одна справа. Значно складнiше вийти до зовнiшнiх споживачiв та захопити iх новим додатком у сферi, i так переповненiй мобiльними додатками. Тисячi додаткiв запускають щодня, i ми конкурували з ними за увагу споживача. Додаток може не досягти успiху за мить, але я знав, що ми зможемо, якщо матимемо трохи бiльше часу.

Однак потрiбнi були грошi. Із Трейсi ми на той час були одруженi вже два роки й дуже заощаджували. Я використав бiльшу частину наших заощаджень, щоб почати свою справу. У мiру того як витрати на персонал та дiяльнiсть стали збiльшуватися, фонди почали зменшуватись. Якби я вклав бiльше, ми з Трейсi були б дуже обмеженими у фiнансовому планi, особливо зважаючи на новонародженого. Дружина дала менi шiсть мiсяцiв – я мав показати, що справа набирае обертiв, щоб нашi iнвестицii виявилися виправданими.

За чотири мiсяцi подорожi здалося, що моi молитви будуть почутi. Наш додаток привернув увагу iнвестора. Я провiв години, готуючи та прописуючи нашу презентацiю. Команда репетирувала ii знову й знову, наче ми всi готувалися для телевiзiйного реалiтi-шоу Shark Tank. Презентацiя пройшла якнайкраще. Принаймнi так нам здавалося. Пiсля завершення ми потискали руки та вiтали одне одного. А далi почалось очiкування – найбiльш болiсне очiкування з усiх, якi менi випадали.

Не вперше я напружено чекав, поки iншi вирiшать мою долю. У п’ятнадцятирiчному вiцi я багато тижнiв чекав, доки Посольство Сполучених Штатiв у Пекiнi вирiшить, чи давати менi вiзу, чи нi, щоб я мiг потрапити до США. У сiмнадцять чекав, чи запропонуе менi стипендiю Унiверситет Брiгама Янга, а отже, чи зможу дати собi можливiсть навчатися самостiйно (стипендiю я отримав). У двадцять п’ять чекав листа про вступ до бiзнес-школи в Дюкському унiверситетi (листа отримав). Коли менi було двадцять вiсiм, чекав на згоду Трейсi, пiсля того як освiдчився iй перед чотирма сотнями студентiв (найкраще «так» у моему життi). То були дуже напруженi моменти, коли прийнятi рiшення змiнювали життя. І я не знаю чому, та за рiвнем тривоги вони блiдли, як порiвняти з очiкуванням на рiшення щодо iнвестицii.

Я досi вiрив, що моя доля була стати видатним пiдприемцем. Але в мене залишалося тiльки два мiсяцi, щоб зберегти свою мрiю, i цi iнвестицii здавалися справжнiм порятунком. Вони були настiльки потрiбними, що я п’ять разiв бачив сон про те, як дiстаю згоду iнвестора, i щоразу прокидався переконаний, що здобув пiдтримку. Я чiтко пам’ятаю, як у цих снах телефонував дружинi та родинi, щоб розповiсти про гарнi новини.

Невдовзi пiсля того я був у ресторанi на днi народження друга, коли завiбрував мiй телефон. То надiйшов електронний лист вiд iнвестора. Рука почала труситись, i мене охопило зловiсне передчуття.

Я довго тримав телефон, перед тим як прочитати лист, намагався спрямувати всю можливу позитивну енергiю на його змiст. Тодi я натиснув, щоб вiдкрити повiдомлення. Воно було дуже коротким. Інвестор сказав «нi».

Роздiл 2

Боротьба з вiдмовою

Я дав телефон Трейсi, щоб вона прочитала. Потiм перепросив i вийшов надвiр. Повз мене проходили люди, що йшли з ресторану, iншi заходили. Я чув, як моi друзi всерединi спiвають Happy Birthday. Як i 4 липня, я почувався наче самотня сумна людина, закинута до моря щастя iнших людей.

Ранiше менi не вдавалося ризикувати. Тепер я ризикнув – i зазнав невдачi.

Я стояв на паркувальному майданчику хвилин п’ятнадцять, не менше, намагаючись угамувати своi емоцii. Зрештою повернувся до столу, але, здаеться, не промовив жодного слова протягом вечiрки. Згодом Трейсi сказала, що я був схожим на хлопчика з «Шостого вiдчуття»[4 - «Шосте вiдчуття» – американський художнiй фiльм 1999 р. Одним з головних героiв фiльму е хлопчик, який бачить привидiв.], того, який бачив мерцiв.

Багато мiсяцiв я iздив на роботу в пiднесеному настроi – був людиною, що нарештi знайшла свое призначення. Але, коли iнвестор нам вiдмовив, усе змiнилося. Дорога на роботу стала гнiтючою, а пробки – нестерпними. Наш простiр у коворкiнгу, який я полюбив, бiльше не здавався затишним. Навiть зазвичай привiтнi офiс-менеджери вже не ввижалися дружнiми. Менi вiдмовили. Моiй мрii вiдмовили. Це було боляче.

Успiх уже не здавався га

антованим. Насправдi вiн загалом не вбачався можливим чи навiть iмовiрним. Я почав сумнiватися в iдеi: «Інвестор – пiдприемець iз великим досвiдом. Якщо вiн думае, що моя компанiя не варта iнвестицiй, у цьому, мабуть, е частка iстини».

Я також почав сумнiватись у самому собi: «Ким ти себе вважаеш? Хто тобi сказав, що тобi призначено стати успiшним бiзнесменом? Ти живеш дитячою мрiею. Ласкаво просимо до реальностi, друже! Успiшнi стартапи – тiльки для особливих генiiв, таких як Бiлл Гейтс та Стiв Джобс. Ти ж такий самий, як i всi iншi, – iмiтатор».

Потiм я почав на себе злитися: «Якого дiдька ти робиш? Наскiльки дурним треба бути, щоб вiдмовитися вiд хорошоi роботи та стрiмголов зануритись у невiдому справу?»

Менi також було шкода Трейсi, я був переконаний, що пiдвiв ii, що вона розчарувалася в менi. «Бачиш, як усе це болiсно? Ти збираешся ще раз це повторити й iще раз дiстати вiдмову? Нiзащо!»

Зрештою, я почав вiдчувати страх: «Що тепер? Що тепер скажуть твоi друзi? Батьки твоеi дружини? Вони, напевно, вважають, що ти нерозумний та безвiдповiдальний чоловiк i батько – i, може, це справдi так».

Проблема з непевнiстю в тому, що вам починае здаватися, наче кожен може вам вiдмовити, навiть найближчi люди. Перший робочий день пiсля вiдмови iнвестора був мерзенним. Коли я повернувся додому того вечора, менi здавалося, що маю вибачитися перед Трейсi. Я сказав iй, що менi шкода через свою невдачу i що я почав думати, що стартапи – то не мое. Я говорив, що можу скоротити нашi збитки та почати шукати нову роботу на кiлька тижнiв ранiше, нiж планував, щоб нам знову почали надходити грошi.

Коли я закiнчив, то подивився на Трейсi, чекаючи, що вона пiдiйде до мене й обiйме зi спiвчуттям. Натомiсть дружина привела мене до тями. «Я дала тобi шiсть мiсяцiв. Не чотири, – сказала вона. – У тебе залишилося ще два мiсяцi. Продовжуй i не лишай приводу для депресii». Я був готовий здатись, але Трейсi мала iншу думку. Вона була заведена, наче розлючений квотербек, який схопився за маску лайнмена з команди-суперника та кричить на нього, пiсля того як тому вдалося прорватись iз м’ячем. Це був iще один момент, коли я зрозумiв, що менi пощастило бути одруженим iз Трейсi – бiльше, нiж Трейсi пощастило бути одруженою зi мною.

Я погодився продовжити ще два мiсяцi й протягом цього часу мав зробити все належне, щоби втiлити iдею та запустити компанiю.

Утiм, провал iз пошуком фiнансування викликав у мене страх перед наступною вiдмовою. Я хотiв звертатися до нових iнвесторiв, але вiдчував, що мене паралiзував страх: а якщо вони всi вiдмовлять i моя мрiя помре? Коли я подивився на себе в дзеркало, то побачив амбiтного хлопця, який не мiг упоратися з вiдмовами. Я провiв багато рокiв, працюючи в безпечному середовищi та ховаючись вiд ризикiв за командою. Я не звик бути на передньому краi. Якщо ж справдi хотiв стати пiдприемцем, то мав навчитися краще давати раду вiдмовам. Лише пiсля чотирьох мiсяцiв чи подумали б Томас Едiсон, Коносуке Мацусiта чи Бiлл Гейтс про те, щоб здатися? Звичайно нi!

У мене було два мiсяцi на те, щоб покращити додаток та знайти додатковi iнвестицii. Проте я зрозумiв, що тепер маю шукати спосiб стати сильнiшим перед вiдмовами. Я мав не лише перебороти свiй страх, але й навчитись усмiхатися, дивлячись йому в обличчя. Якщо я був Давидом, то вiдмова була моiм великим волохатим Голiафом. Я мав знайти правильнi iнструменти, правильнi обладунки та правильну пращу з каменем, щоб його завалити.

Я почав з найбiльш технологiчноi зброi у своему арсеналi – з Google. Набрав у рядку пошуку «подолання вiдмови» й швидко переглянув результати: стаття iз самопомочi, набiр статей iз психологii, кiлька цитат, що надихають. Нiчого, що здалося б менi схожим на розв’язання моеi проблеми. Менi потрiбнi були не поради чи крихти натхнення, а дiя.

Пiсля блукання за багатьма посиланнями я натрапив на сайт, присвячений чомусь, що зветься «вiдмовотерапiею». Це така собi гра, яку розробив канадський пiдприемець Джейсон Комлi. У нiй ви навмисно та кiлька разiв поспiль намагаетеся дiстати вiдмову, щоби зменшити власну вразливiсть до слова «нi». Чомусь я вподобав цю iдею. Вона нагадала менi про стародавню технiку кунг-фу «Залiзний кулак» – людина знову й знову щосили б’е кулаком по предметах, щоб стати невразливою до болю.

Можливо, я забагато дивився фiльмiв про кунг-фу, але iдея перемогти вiдмову, стикаючись iз нею знову, i знову, i знову, видалася менi на диво привабливою. Саме цього я потребував – залiзно-кулачного пiдходу до вiдмови. Зробивши жест, що нагадував пiдлiткову обiцянку пiдкорити Microsoft

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Власник будинку, до котрого завiтав автор, – уболiвальник американського футболу, який американцi називають football, тимчасом як автор просився грати у футбол, що його американцi називають soccer. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)

2

Головний герой однойменного художнього фiльму 1996 року, який розповiдае iсторiю с

ортивного агента, що вирiшуе почати самостiйну кар’еру.

3

9 серпня 2010 року пiсля посадки лiтака JetBlue в аеропорту Нью-Йорка бортпровiдник авiакомпанii Стiвен Слейтер через гучномовець оголосив пасажирам, що йде з роботи. Причиною стала сварка та образи з боку пасажира. Пiсля оголошення пан Слейтер вiдкрив аварiйний вихiд, викинув аварiйний трап i спустився ним з лiтака.

4

«Шосте вiдчуття» – американський художнiй фiльм 1999 р. Одним з головних героiв фiльму е хлопчик, який бачить привидiв.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить