Чемнi дiвчатка потрапляють у Рай, поганi – куди забажають
Уте Ергардт

Постiйно намагаетеся сподобатись iншим? Час подобатися собi!

Рожева сукенка, бантики та бiлi шкарпетки – яка гарна дiвчинка! Яка вона хороша та чемна! І коли тобi вiсiм рокiв, цей образ вельми доречний… Але ти – доросла жiнка. Може, годi намагатися задовольнити всiх довкола? Вiдомий нiмецький психолог Уте Ергардт вiдповiдае: «Так, досить бути хорошою!»

Автор розвiнчуе мiфи про «чемних дiвчат» та доводить, що слiпе догоджання всiм – це шлях в нiкуди, дорога до особистiсного згоряння. Уте Ергардт знае, що треба зробити, аби стати справжньою «поганою дiвчинкою» – тобто самодостатньою, успiшною, привабливою та щасливою жiнкою.

Уте Ергардт

Чемнi дiвчатка потрапляють у Рай, поганi – куди забажають

Дизайнер обкладинки Ірина Палагiна

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 1994

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2019

Я не знаю точного шляху до успiху, але знаю пряму дорогу до невдачi – намагатися догодити кожному.

    Платон

Слухнянi вiд колиски до могили

Жiнки – слухняна стать. Дружнi, прихильнi, скромнi та великодушнi. Цього очiкують, однак саме такий образ i носить у собi кожна жiнка. Слухнянiсть нiбито е ключем до успiху, хоча насправдi все якраз навпаки.

Сьогоднi жiнки прагнуть бути не тiльки слухняними, iхне самоусвiдомлення змiнюеться. Та все ж така «нова жiнка» досi сповнена суперечностей. Вона досягае успiху, але сумлiння в неi нечисте. Зовнi нiби спокiйна, та всерединi вируе конфлiкт: з одного боку, «нова жiнка» i далi хоче всiм подобатися й намагаеться догодити, а з iншого – усвiдомлюе, що в такий спосiб заганяе себе в залежнiсть. Вона хоче йти напролом, та при цьому нiкого не поранити; бажае досягти мети, але нiкого не звести з дистанцii; прагне бути критичною, нiкого не засуджуючи; намагаеться висловлювати власну думку та переконувати iнших, проте не хоче нiким манiпулювати; волiе бути впевненою в собi, та не вiдлякувати iнших.

Однак прихованi сумнiви виходять на поверхню – iх, немов зрадникiв, видно в малесеньких нюансах мови тiла. Ледь нахилена голова, майже непомiтне запитання в поглядi, соромлива посмiшка – усе сигналiзуе: «Насправдi я не така вже й упевнена у своiх силах». Удавано випадковий, мимовiльний жест стае вимогою: «Змусь мене передумати» або «Я протестую лише впiвсили». Жiнки легко уявляють себе на мiсцi iнших, розумiють, як i чому хтось мае певну позицiю, i можуть спiвчувати. Саме тому iм важко втiлювати бажання чи обстоювати власну думку.

Якщо ми подивимося на типову роль жiнки в популярних телесерiалах, то побачимо досконалу, здебiльшого поступливу майстриню на всi руки. Із посмiшкою на вустах вона виконуе хатнi, професiйнi та подружнi обов’язки, доглядае дiтей, самовiддано сприяе кар’ерi чоловiка. Гарна, струнка, доглянута, сповнена енергii, чуйна, податлива й готова допомогти. Вона жертвуе собою й не очiкуе вiддяки, а на посадi пiдлеглоi досягае певних професiйних успiхiв.

Жiнки частiше за чоловiкiв страждають через фобii та страхи. Вони вiрять, що повиннi зробити бiльше за чоловiкiв, щоб отримати таке саме визнання, i здобутий досвiд тiльки пiдтверджуе це. Жiнки прагнуть бути досконалiшими, стараннiшими, готовими вдатися до компромiсу чи допомогти, приязнiшими за чоловiкiв. Попри це досягнутi результати переважно скромнi. Зазвичай жiнки працюють наполегливiше за колег-чоловiкiв, однак iх вiдповiдно не винагороджують чи не пiдтримують. Вони й самi чи не найменше визнають власнi зусилля.

Старе прислiв’я стверджуе: без труда нема плода. Тож жiнки зриваються з мiсця й гарують у потi чола, та, на жаль, часто не там, де треба. Вони виконують допомiжну роботу, допомагають iншим i вiрять, що таким чином отримають додатковi бали на шляху вгору. Вони прикривають спину колегам або чоловiкам, тож тi цiлеспрямовано обирають роботу, орiентовану на успiх, а помiчницi застрягають на пiвдорозi. І тiльки жiнки, якi використовують хитромудрiшi стратегii, долають шлях до вершини. Для iнших сама собою робота – уже неефективна стратегiя, така ж погана, як i скромнiсть. Багато жiнок приховують своi чудовi вмiння, не бажаючи ними хизуватися, чекають, що iх виявить хтось iнший, i в кращому випадку стають дратiвливими, подеколи й депресивними, перегорають чи потерпають вiд алкоголiзму, якщо нiхто так i не визнае iхнiх здiбностей.

«Жiнки народженi прислуговувати», – заявляе один керiвник вiддiлення. Вiн дотримуеться думки, що жiнкам краще працювати у сферi надання послуг. Там вони зможуть навiть самостiйно вирiшувати щодо тих чи тих дрiбничок. Прислуговувати – це, мовляв, iхня природа. І мимоволi багато жiнок своею поведiнкою йому пiдтакують, роблячи те, чого вiд них очiкують, i не йдуть напролом, вiдмовляючись вiд захисту власних iдей. Будучи милими та не порушуючи спокою, вони зможуть досягти успiху в професii та сiмейному життi – принаймнi так га

ають цi жiнки. Вони вiрять, що зможуть прив’язати до себе чоловiка, не порушуючи лояльного та поступливого мовчання; йому перед очi не повинне потрапляти щось дискомфортне. При цьому сподiваються на похвалу та прихильнiсть за iхню готовнiсть допомогти й волонтерство i не мають сумнiву, що бути милою – едина стратегiя успiху. За приклад часто беруть своiх матерiв, особливо коли з власного досвiду довiдалися, що вперед крокують хамовитi, непокiрнi та смiливi жiнки. Нiколи чемнi й тiльки зрiдка – найкращi!

Жiнки нерiдко висувають надто високi вимоги до власних умiнь та навантаження. Успiхи, яких удалося досягти вiдносно легко, для них не мають цiнностi. Вони витискають iз себе останнi соки й досягають значних результатiв, а коли вже перебувають близько до мети, трапляеться щось фатальне. Їм раптом спадае на думку, що той успiх не е результатом iхнiх зусиль, оскiльки вмiнь та навичок нiбито недостатньо, щоб досягти хороших показникiв. Якщо iм щось вдалося, то це завдяки якимось зовнiшнiм чинникам, щасливому випадку чи збiгу обставин. Якщо ж не досягають поставленоi мети, то це тiльки пiдтверджуе iхню латентну самооцiнку: вони недостатньо добрi – iншi, звiсно ж, дiяли б значно краще. Натомiсть вони сердяться на себе, вiдступають i пiсля цього ще й бояться викликiв.

Пристосування – стратегiя з тяжкими наслiдками

Не бажаючи вирiзнятися, жiнки охочiше пристосовуватимуться, щоб бути непомiтними. Причина криеться в помилковому мисленнi, що таке маскування дасть змогу досягти поставленоi мети, тож iхня стратегiя – стати невидимими.

Намагаючись бути непримiтними слухняними дiвчатками, вони не можуть стерпiти того, що нiхто iм не дякуе за iхню скромнiсть.

Тим часом жiнки повиннi навчитися не сподiватися нишком на вдячнiсть, а вимагати ii вiдповiдними дiями. Вони жертвують собою й покладають надii, що iншi вiдчують провину за це i колись таки вiддячать, та зазвичай так не стаеться. Тож слiд усвiдомити, що вони або роблять комусь послугу, прагнуть щось подарувати й не мають розраховувати на вiддяку, або ж своiми вчинками очiкують вдячностi, визнання чи якихось дiй у вiдповiдь. Однак iз цим треба одразу розiбратися. Найбiльший камiнь спотикання, який мусять подолати жiнки, – це думка, що вони неодмiнно мають усiм подобатися. Заради цього вони вiдмовляються вiд самоствердження, незалежностi та влади. Замiсть того щоб «вiдшукати самих себе», вiддаляються вiд себе ж. Коли ж хтось демонструе свою симпатiю до них, нерiдко в це не вiрять. Насправдi вони зовсiм не сподiваються, що iх поважатимуть, i це триватиме доти, доки жiноцтво бiльше орiентуватиметься на думку iнших, анiж на власнi бажання та iдеi.

Якщо ви хочете вирватися з такого способу мислення, починайте вже зараз. Назвiть три причини, чому ви не подобаетеся собi. І нехай це будуть тiльки тi причини, з яких вам буде користь!

Жiнки, що перебувають у гармонii з собою, знайшли баланс мiж власними прагненнями та вимогами оточення. Вони все випробовують, iх вабить ризик, бо це можливiсть виграти або програти. І вони хочуть виграти! Такi жiнки сконцентрованi на власному шляху, а не загiпнотизованi думками про те, що думають про них iншi. Важлива також iхня вiра у власнi здiбностi, компетенцiю та цiлеспрямованi зусилля. Наслiдками цього будуть не зневiра й розпач, а мужнiсть, бiльш вираженi незалежнiсть та задоволення життям. Жiнки, якi наважилися щось здiйснити, не мають страху поразки. У них е розумiння, що, примiром, футбольна команда, яка перемогла з рахунком 3:2, пропустила два голи у власнi ворота. Через якийсь промах чи помилку рук не опускають. Вони не сприймають «нi» на свiй рахунок, а якщо iм щось не вдаеться, то причини шукають у якiйсь речi, а не в собi. Тож не треба картати себе уявленнями, що хтось мае щось проти вас. І не слiд сушити голову над тим, що з вами негаразд, – краще подумайте над креативними рiшеннями.

На жаль, тiльки деякi жiнки наважуються зробити цей крок до незалежностi, а значна частина iх стае полонянками старих уявлень. Очевидно, що iм бiльше до вподоби залишатися милими дiвчатками, нiж тими, хто насолоджуеться життям. Чому б не втекти до забороненого? Чому жiнкам так важко зробити щось, що здаеться iм недобрим? Чому жiнки вважають поганим те, що для бiльшостi чоловiкiв цiлком нормальне?

У нас глибоко вкоренився страх покарання уже за сам порив, за незначне порушення правил. Що подумають про нас iншi? Як вони вчинять? Чи подобатиметься iм погана дiвчинка? Жiнок сковуе слухнянiсть, i вони мовчки вiдмовляються вiд багатьох речей, якi дають задоволення, i рiдко досягають того, чого прагнуть насправдi. Пiдвалини такоi вiдмови закладенi дуже глибоко. Уже сам спосiб годування дитини груддю впливае на ii пiзнiшу поведiнку, а дiвчаток та хлопчикiв годують по-рiзному. Як дiти перетворюються на хлопцiв та дiвчат – простежити важко, проте тiльки так удаеться побачити, як виникають жiноча безпораднiсть та дисгармонiя й наскiльки мiцно вони «приклеюються».

Протягом останнiх 15 рокiв було розроблено (покращено) двi моделi, кот

i унаочнюють те, як виникае й розвиваеться самообмеження. Моделi демонструють, як жiнки потрапляють у стандартнi життевi ситуацii та що заважае iм вирватися з цих самознищувальних систем.

Завчена безпораднiсть (ЗБ) – центральний концепт розумiння жiночоi проблематики життя. Чимало буденних проблем можна описати крiзь цю призму. Жiнки поводяться безпорадно, коли пробили колесо, i вважають, що не зможуть його замiнити. Так само безпомiчно почуваються жiнки, коли не можуть покинути агресивного чоловiка, який iх б’е. Мартiн Селiгман, один iз творцiв концепту завченоi безпорадностi, стверджуе, що такi драматичнi душевнi розлади, як депресii та фобii, слiд трактувати як реакцiю на безпораднiсть. Значна кiлькiсть пережитих подiй може призвести до очiкуваного висновку: «Я не здатна сама собi зарадити!» Саме тут беруть початок страх та депресiя. Люди реагують безпорадно лише в тому випадку, коли вважають, що iм не до снаги певна ситуацiя чи обставини. При цьому вирiшальну роль вiдiграе не реальнiсть, а власнi уявлення, якi пiдживлюе переконання, що власноруч неможливо позитивно вирiшити проблемну ситуацiю. І, як наслiдок, люди стають недiездатними.

Безпораднiсть – це завчене переконання, а не вирок, якого не уникнути.

Сенс концепту самоздiйснюваного пророцтва[1 - У сучасну соцiологiю термiн увiв Роберт К. Мертон, але його можна знайти ще в працях Еббiнгауза за 1885 рiк. (Тут i далi прим. авт., якщо не зазначено iнше.)] полягае ось у чому: подiя вiдбуваеться, бо до цього було вiдповiдне очiкування. Точне визначення SEP (самоздiйснюване пророцтво, self-fulfilling prophecy) мае бути таким:

Якщо я розвиваю певне очiкування майбутнiх подiй, то зростае ймовiрнiсть того, що таким чином я готуюся до певноi конкретноi майбутньоi ситуацii.

Цей процес значною мiрою вiдбуваеться несвiдомо: «У мене страх перед iспитом. Я вчуся нервово й деструктуровано». Таким чином виникае внутрiшнiй образ неправильних вiдповiдей, або «вiтру в головi», i ймовiрнiсть завалити iспит зростае. Наслiдок – iще бiльший страх. На вiдмiну вiд такоi настанови: «Я вiрю, що iспит менi до снаги (очiкування успiху). Вчуся цiлеспрямовано. Я сконцентрована, уважна, мiй розум вiдкритий». Так виникае внутрiшнiй образ правильних вiдповiдей. Імовiрнiсть скласти iспит на «вiдмiнно» зростае. Наслiдок – подальше очiкування успiху. Системи ЗБ та SEP проникають одна в одну, взаемодоповнюючись. Жiнка, яка вiрить, що в неi немае технiчного обдарування, найiмовiрнiше, прийняла таке послання ще в дитинствi. Вона наперед упевнена, що не зможе, наприклад, замiнити свiчки запалювання у власному авто. Та все ж вона робить слабку спробу, послуговуючись недостатньою кiлькiстю iнструментiв i знань. Притискае палець якимось важкодоступним гвинтом, не знае, якi кабелi слiд з’еднати, щось вiд’еднуе й одразу ж зiштовхуеться з пiдсвiдомим очiкуванням безпорадностi. Хоч у власному баченнi вона й намагалася вирiшити проблему, проте iй це не вдалося. Вона узагальнюе цю наперед запрограмовану невдачу i ще дужче сумнiваеться в тому, що зможе колись опанувати технiку, а в ii свiдомостi ця тема давно завершена. Правило на майбутне: вона потребуе допомоги, ii самостворена неспроможнiсть перемогла.

Небезпорадна жiнка iз зовсiм iншими очiкуваннями замiнюе свiчки запалювання. Вона теж притискае палець, одначе твердо переконана, що це лише короткотривала, незначна халепа. Вона вивчае ii причини i згодом уже знае: у неi надто ковзкi пальцi й не той iнструмент, що треба. Наступного разу звертае на це увагу. Така жiнка спробуе ще раз i без жодних сумнiвiв у власних здiбностях упораеться з проблемою.

Безпораднiсть виявляеться в рiзних буденних ситуацiях. Безпомiчнi жiнки сумнiваються у своiй спроможностi досягти успiху. Вони тiльки зрiдка досягають цiлей, якi вкрай обережно поставили перед собою. Вiдставання вiд власних можливостей велетенське, i найменшi труднощi стають причиною покинути затiю. Утiм, така нестача витримки стосуеться не всiх сфер життя. Жiнка, яка займаеться рукодiллям, легко дае собi раду з клiентами, але взагалi не здатна вiдстояти свою позицiю в конфлiктi з матiр’ю. Учителька, яка без найменших зусиль умiе вгамувати неслухняних учнiв, потрапляе в панiку, коли iй доводиться самiй iхати на курси пiдвищення квалiфiкацii. Люди вмiють бути в однiй галузi компетентними та сильними, а в iншiй – безпорадними й лякливими. Хоч як би дивно це звучало, та все ж позитивний досвiд успiху й наполегливостi не можна просто так перенести з однiеi сфери в iншу, адже бар’ер перед записуванням досягнення на власний рахунок надто високий. Свiй успiх простiше розглядати як випадковий, а блокувальнi фактори виникають через завчений ранiше досвiд: людей гальмуе не реальнiсть, а внутрiшнi переконання. Хто вiрить, що не в змозi розв’язати якесь рiвняння, бо в його родинi немае видатних математикiв, той вибудував у собi стiйку внутрiшню блокаду. Хтось же, навпаки, переконаний, що складне рiвняння – це просто значнiшi труднощi: воно коштуватиме бiльше зусиль та роздумiв, але немае нiчого

еможливого. Розв’язати складне математичне завдання – до снаги кожному. Хто це усвiдомлюе, той сприймае таке завдання як виклик собi. Така людина очiкуе: труднощi стосуються лише певного стану справ чи обмеженоi ситуацii. Промахи – це не обов’язково власнi похибки, бо в iх основi лежать змiннi величини. Їх можна подолати, якщо вiдпочити чи обрати кращий день, добре пiдготуватись або отримати в розпорядження лiпший матерiал. Якщо ж людина постiйно шукае помилку в самiй собi й вiрить, що умови неможливо змiнювати, то за такою самоблокадою радше ховаеться завчена безпораднiсть. Керуючись досвiдом, деякi жiнки вiрять, що неспроможнi зробити щось власними силами, i сподiваються на допомогу iнших чи на долю. Вiру у своi сили чи придатнiсть втрачено, а успадкованi моделi незалежностi пропонують тiльки одне рiшення: вони мусять пристосовуватися до побажань iнших. І це коштом легкостi та задоволення вiд життя. У професii компетентнi, але безпораднi жiнки очiкують, щоб iх хтось виявив. Казковий принц на роботi називаеться ментором! На нього очiкують багато жiнок, яких сповнюе вiдчуття, що вони застрягли в глухому кутi. Замiсть того щоб дiяти, вони приховують умiння та професiйнi амбiцii. І водночас такi жiнки засмученi та розчарованi, коли керiвництво iх не пiдтримуе. Вибороти пiдтримку було б логiчною реакцiею. Натомiсть безпораднi втрачають вiру у своi умiння та здiбностi, побоюються, що iхнiй успiх залежить лише вiд щасливого випадку чи збiгу обставин. Вони не розглядають себе як творцiв власних здобуткiв, втрачають радощi вiд успiху. І лише коли щось не вдаеться, одразу ж знаходять причини в самих собi.

Це вiдбиваеться на мотивацii та самоактивацii. Безпораднi страждають вiд внутрiшньоi iнертностi, тривалоi втоми, синдрому burn-out (емоцiйного вигоряння), безсоння або дiяльностi, у якоi немае чiткоi мети. Вони цементують переконання, що не можуть нiчого змiнити й самостiйно досягати цiлей, i переймаються, що самi не здатнi впоратися з власним життям. Однак тiльки одиницi визнали себе безпорадними. Хоча вони вiрять у залежнiсть вiд неприемних казусiв у життi, але термiн «безпораднiсть» використовують лише в екстрених ситуацiях, та й то найчастiше стосовно iнших осiб. Наприклад, коли друзi чи родичi в безвихiднiй ситуацii потребують пiдтримки. І тiльки деякi «безпораднi» жiнки почуваються здатними керувати власним життям, самостiйно вирiшувати та дбати про себе. Такi зусилля точно увiнчаються гарними наслiдками. Проте, хто не очiкуе вiд себе самостiйностi, той точно залежатиме вiд iнших. Тому жiнки справдi вiрять, що повиннi скеровувати всю енергiю на те, щоб хтось залишався iм вiрним, i сприймають це як iнвестицiю у власне майбутне. І замiсть того, щоб докладати зусиль, iнвестувати сили в самоорганiзацiю, ствердження себе чи у власну стабiльнiсть, вони йдуть на «лiнивi» компромiси.

Далi я покажу, чому чемнi дiвчатка не просуваються вперед, i вкажу iм шляхи, якi:

• дозволять перейти вiд безсилоi слухняностi до радiсного та безтурботного спротиву;

• знищать у жiнок суперечнiсть мiж цiлеспрямованими дiями на користь собi та поведiнкою на догоду iншим.

Я розкрию ситуацiю «новоi жiнки» в конфлiктi мiж залежнiстю та самоствердженням. Адже жiнки здатнi пiдтримувати баланс у життi, обстоювати своi права з чистим сумлiнням, бути сильними, не нашкодивши стосункам чи дружбi.

Великий обман

Щоденнi мисленневi пастки

Дурнi вiдмовки

Багато слухняних жiнок доходять оманливого висновку: вони вважають, що часткова чи короткочасна користь надовго компенсуе iхню слухнянiсть. Вони вiрять, що запобiгання чварам варте того, щоб заплющити очi на вiдсутнiсть бажання партнера виконувати з дiтьми домашне завдання. Вiрять вони й у те, що згода на вiдвiдування ресторану виправдовуе неврахування ЇХНІХ побажань щодо вiдпустки. Вiрять, що другий автомобiль компенсуе iхне бажання самостiйно заробляти грошi. Вiрять, що нова шуба позбавляе партнера необхiдностi доглянути дiтей, поки жiнка сходить на йогу. Вони вiрять, що понаднормова праця без жодних нарiкань дозволить iм просунутися в кар’ерi далi. Однак вiд такоi омани жiнки лише програють. Вони, мов заслiпленi, не хочуть думати, що такi «лiнивi» вiдмовки насправдi стануть для них тягарем. Адже зрештою перетворюються на ще одну цеглину в стiнi власноi покори. З такими дрiбними перемогами тiсно пов’язаний страх особистоi вiдповiдальностi – вiдкрито висловити свою думку, усвiдомити наявнiсть конфлiкту тощо. Слухнянi жiнки бояться не тiльки такоi вiдповiдальностi, а й ризику на коротку мить впасти в немилiсть чи нелюбов. Але спорудженi власноруч бар’ери вiдображають поведiнку за старими правилами. Це дурнi вiдмовки, якi заважають боротьбi за власнi права.

Оманливi висновки та мисленневi пастки нас блокують. До них належать маленькi й великi правила життя наших батькiв чи суспiльства, якi вимагають послуху. Незначнi помилки в мисленнi теж мають вагу.

Зазвичай той, хто порушуе суспiльнi норми, наражаеться на санкцii, i йому загрожують вiдторгнення та зневаг

. А це веде до найрiзноманiтнiших страхiв, якi знову ж таки перетворюються на мисленневi пастки.

Страхи, своею чергою, мають певнi функцii, про якi ми рiдко коли здогадуемося. Старий приклад iз Фройда: боязнь змii – прихована форма боязнi чоловiчого пенiса. Однак тут слiд вказати не на взаемозв’язок мiж вiдразою до сексу та фобiями, а на страх у ролi охоронця status quo, що заважае нам бути активними.

Невже жiнки не знають, чого хочуть?

Беттiна хотiла б полетiти в подорож iз сiм’ею i вже три роки мрiе про те, щоб восени полетiти на тиждень-два на Канарськi острови. Повернувшись iз мiста, показуе рекламнi буклети Петеру, своему чоловiковi, та Мануелi, дев’ятирiчнiй доньцi. Вона навiть купила кiлька рiзних путiвникiв. Петеру iдея подобаеться, а Мануела просто в захватi вiд того, що зможе подорожувати лiтаком. Та все ж щороку наша трiйця «приземляеться» в котеджi у Шварцвальдi (Петер забронював його ще пiд час минулоi вiдпустки), до того ж i там досить-таки непогано. Беттiна ж щороку стае дедалi похнюпленiшою. Вона до всього чiпляеться i скаржиться, що iй доводиться готувати iсти i прибирати. Власне кажучи, для неi було б краще взяти пакетний тур, але щось стримуе Беттiну вiд того, щоб пiти до офiсу туристичноi фiрми й таки забронювати вiдпочинок на наступну осiнь. Вона побоюеться, що Петеру насправдi бiльше подобаеться вiдпочинок у Шварцвальдi. Щоправда, вiн i сам каже, що хотiв би поiхати кудись в iнше мiсце, але на дiлi нiчого не робить. Дружина ж тлумачить його бездiяльнiсть як приховане небажання i не помiчае, що й сама не робить анiчогiсiнько. Вона не бронюе туру, бо не хоче тиснути на Петера. Якщо чоловiк справдi волiе летiти, то нехай забронюе все сам, адже, врештi-решт, вона неодноразово повторювала свое бажання. Принаймнi вона не раз заявляла, що хотiла б полетiти кудись на пiвдень. Таким чином, з поваги до нього Беттiна вiдступае. Жiнка поводиться як маленька дитина, яка постiйно щось клянчить, але на неi нiхто не звертае уваги – кожен говорить «так», проте за цими словами не йде жодних дiй. Те, що обое стверджують, що залюбки полетiли б на Канарськi острови, не враховуеться. Рiшення фактично здiйснити задумане мусить ухвалити Петер – поставити крапку над «i», зарезервувавши тур. Те, що, на думку Беттiни, стосуеться Петера, ii самоi нiбито не стосуеться. Їй навiть на думку не спадае, що якщо вона хоче полетiти, то саме вона повинна ставити крапку над «i».

У Гельги схожа ситуацiя. Вихiднi перетворилися на фiаско: чоловiк та дiти мугикали про свою згоду, але нiхто нiчого не робив. Тому через кiлька тижнiв Гельга змiнила свою поведiнку. Вона робить пропозицiю, не роздумуючи, чи iншим це до вподоби, – i якщо у вiдповiдь не чути чiткого «нi», то органiзовуе те, що запланувала. До цього часу всi брали участь у ii затiях, i всiм подобалося. Та й у тому випадку, коли ii чоловiк чи хтось iз дiтей не захотiли б долучитися, це б теж не стало драмою. Адже вона все одно робитиме те, що iй подобаеться: басейн, сауна, мандри…

Чи вiдчули ви щойно таемний осуд? Може, у вас на вустах застигло слово «егоiстично»?

Чи зазнають утискiв iншi? Можливо, вас навiдують думки на кшталт: «Так робити не слiд. Не можна йти по головах iнших…» Тодi закрадаеться пiдозра небезпеки, що у вас усерединi глибоко засiла «слухняна дiвчинка».

Беттiна зрештою таки зважилася вивчити конкретну пропозицiю туру й забронювати його, якщо не виникне якихось серйозних перешкод, – i спрацювало. Вона скомпонувала тур, розпланувала екскурсii та днi лише для пляжу, i вийшла рiзнобарвна програма, де iнтерес кожного було враховано. Сiм’я пристала на пропозицiю, i тiльки Петер побiжно вiдзначив, що там, мабуть, буде дуже спекотно.

І якраз це невеличке зауваження засiло в головi Беттiни. Перед остаточним походом у туристичне бюро вона взяла журнал i рушила до кафе, щоб iще раз усе спокiйно обдумати.

Якщо там i справдi настiльки гаряче, що неможливо буде щось робити, то провина за невдалу вiдпустку ляже саме на неi. Що бiльше вона думала, то страшнiшi картини виринали в ii свiдомостi. Краще вона забронюе тур завтра, а сьогоднi за вечерею ще раз поцiкавиться в Петера, чи той справдi хотiв би поiхати. Давнi сумнiви знову перемогли.

Немае рiшення, яке б на 100 % було правильним.

Навiть уряд ледве назбируе бiльшiсть голосiв, щоб ухвалювати рiшення. Що вже казати про приватну чи професiйну сферу, де так само важко щось вирiшити? Принцип торгiв усюди однаковий: слiд зважити всi переваги та недолiки й тiльки тодi вирiшувати.

Жiнки можуть бути лише нiжними?

Жiнки виконують своi обов’язки без вiдмов чи протестiв, агресивний же стиль поведiнки вiдкидають, адже бояться втратити приязнь оточення. Паростки агресii одразу ж скеровують на себе або на довкiлля. Мати, яка сердиться через свое немовля, намагаеться проявляти особливу турботу, бо ж «добра мама злою не бувае». Вона картае себе вiдчуттям провини й не наважуеться висловити обурення цьому безпорадному творiнню. Наслiдок: агресiя йде всередину або ж внутрiшне невдоволення н

гадуе про себе в якiйсь iншiй ситуацii.

Жiнки частiше страждають вiд мiгренi та депресii, нiж чоловiки. Вони почуваються знесиленими, втомленими, безрадiсними. Якраз за такими стражданнями i приховуеться накопичена агресiя.

Коли жiноча злiсть виступае назовнi, то лише в непрямий, обережний спосiб. Жiнок, якi атакують зi сховку, називають стервозними. Швидкий, вiдчутний укус, а тодi – назад у сховок. Нерiдко ревнивi чи заздрiснi жiнки приховують свою лють, аж поки раптом нестримно вибухають, неначе вулкан. Несподiваними такi вибухи не назвеш, адже в принципi кожен знае, що все придушене колись виявиться у певнiй формi. Причина часто незначна – дрiбничка, яка й стане останньою краплею, що змусить бочку переливатися. Бiргiт повернулася на роботу пiсля трьох рокiв так званоi сiмейноi вiдпустки, яку можна було вважати чим завгодно, але точно не вiдпусткою, i тим паче не вiдпочинком для сiм’i. Вона нi в чому не обмежувала свого партнера, тож вiн змiг спокiйно завершити навчання на хiмiчному факультетi. Близнята Анна та Лiза прийшли на свiт у не зовсiм пiдхожий момент.

Спершу Бiргiт продовжувала працювати на повну, але надiя на те, що Гергард зможе поеднувати навчання й догляд за дiтьми, швидко зникла. Тому жiнка покинула посаду директорки лабораторii, проте повнiстю пiти з роботи не могла (бо хоч хтось у сiм’i мав заробляти грошi). Власних доходiв у Гергарда не було, тому вона перейшла на нiчнi змiни, а вдень брала на себе дiм та дiтей.

Певний час iз цим не було проблем, та все ж суперечки виникали знову i знову. Грошей не вистачало, Бiргiт виснажувалася, а Гергарда охоплював страх перед iспитами. Коли йому треба було перепочити вiд зубрiння, вiн грав у сквош або виходив кудись iз друзями. Бiргiт сердилася, але сама собi видавалася надто прискiпливою. Як-не-як, у нього ж iспити на носi, йому теж треба вiдпочити. І знову вона вiдмовлялася вiд власних побажань, навiть часу на подруг у неi не залишилося, та й загалом бiльше не мала вiльного часу, особливо для вiдвертих, глибоких розмов. Нарештi Гергард завершив навчання. Хоч вiн поки що не знайшов робот, але жiнка могла вийти на повну ставку, та ще й на денну змiну. Нiчними чергуваннями вона була вже сита по горло. Вiн мiг узяти на себе домашнi клопоти, аж поки не знайде пiдхожу роботу, а близнята тепер ходили до дитячого садка. Бiргiт дуже тiшилася роботою, надто радiла через те, що попрощалася з хатнiми справами.

Однак уже за кiлька днiв стало зрозумiло, що Гергард не зможе самостiйно виконувати хатнi обов’язки. Коли вiн купував продукти, то забував половину, тож Бiргiт дорогою додому заiжджала до супермаркету. Гергард прав, але Бiргiт доводилося ввечерi розвiшувати бiлизну, а наступного дня прасувати. Спершу вона ще тiшила себе надiею, що все якось владнаеться, але ii настрiй ставав дедалi похмурiшим. Бiргiт хоч i була злою, проте не визнавала сили своеi агресii: Гергард же старався, хiба ж вiн винен, що стiльки всього забувае? У нього голова зайнята важливiшими справами. Крiм того, Бiргiт сама вiдчувала провину, адже це вона його рознiжила, перейнявши без жодних обговорень материнську опiку на себе. У Гергарда просто не було шансу навчитися органiзовувати домашнiй побут. Хоч на час iхнього знайомства вiн i жив окремо в однокiмнатнiй квартирi, але продовжував прати бiлизну в матерi, там же зазвичай i iв. Коли ж вони почали жити разом, то його забезпечувала й пестила дружина, з любов’ю готуючи i накриваючи стiл для романтичноi вечерi чи затишного снiданку. Хоч Бiргiт i сердилася, що Гергард не шукав роботи iнтенсивнiше, але десь i виправдовувала: можливо, йому необхiдний певний адаптацiйний перiод пiсля навчання. Бiргiт уважала, що не мае права на агресiю, i водночас вiдчувала страх: якщо висуне Гергарду своi умови, то ризикуватиме його прихильнiстю. Не вiдчувала впевненостi, що вiн i далi ii кохатиме, якщо вона поступово позбавлятиме його комфорту.

Бiргiт потрапила водночас у двi пастки: по-перше, думала, що не мае права на прояв злiсних почуттiв. Слухнянi дiвчатка не бувають злими. По-друге, вважала, що повинна здобувати прихильнiсть свого партнера якимись поступками. Слухнянi дiвчатка жертвують собою заради iнших. «Любов – це… прати його шкарпетки». Бiргiт вiрить, що якщо випустить гнiв, то Гергард ii точно покине. Так вона приборкуе своi поганi риси вже роками, тримаючи злiсть пiд контролем i побоюючись його втратити. А iншим разом боiться, що Гергард усе побачить – вiн може помiтити, що насправдi дружина не така вже й мила, як намагаеться вдавати, i тодi точно ii покине, тут у неi немае сумнiву. Бiргiт знае, як сильно чоловiк цiнуе ii приязнь. Вони ж бо не раз обговорювали жiнок його друзiв, i iй у вухах дзвенiли зневажливi зауваження: «Монiка не пропонуе друзям Петера пива чи чогось перекусити. Вона, знай, бурмоче, що пiсля його посиденьок iз приятелями iй доводиться прибирати». А як радiсно всi навiдуються до Гергарда! Узяти хоча б Інгрiд, яка нерiдко залишала iм шестимiсячну дитину i йшла в кiно. І це тодi, коли ii чоловiк та його друзi з

иралися працювати. Бiргiт була зовсiм iншою: вона нi в чому не обмежувала активне товариство, а критика iнших жiнок стала для неi бальзамом на душу. Зараз же вона вийшла на шлях, щоб саме такою i стати.

Бiргiт вирiшила поспiлкуватися з обома жiнками. Пiд час розмови тi повiдомили, що не завжди були такими самовпевнено-нетактовними i що досi нерiдко вiдчували провину, коли потурали власним iнтересам. А втiм, обидвi досягли того, що iхнi партнери почали сприймати iх серйозно. І таку повагу забезпечив саме чiтко продемонстрований гнiв.

І Бiргiт вирiшила частiше захищатися, не брати на себе так багато роботи й вiдтепер не обходити десятою дорогою конфлiкти. Бути милою та безпорадною не дало iй нiчого. Вона бiльше не хоче пiдкорятися правилам iнших. Звiсно, шлях непростий, але це перший крок до самоствердження. Годi з неi ствердження iнших коштом того, що пiд тиск потрапляе вона.

«Вiдповiдь» Гергарда на ii нову поведiнку важко спрогнозувати. Можливо, вiн вiдступить, розгнiваеться або зрадiе. Якщо вiн виявить намiри несприйняття чи розлучення, то це передусiм реакцiя на незнайому ситуацiю, на яку вiн не розраховував i до якоi не готувався. Якщо сваритиметься, Бiргiт повинна зберiгати спокiй. Зрештою йому доведеться зiштовхнутися з вимогами, якi для нього незвичнi. Може статися так, що вiн вiдреагуе гнiвно, безпорадно, сумно чи ображено. Багато чоловiкiв вiдчувають страх, коли жiнка демонструе сильнi сторони, i iхню реакцiю на це неможливо передбачити. Важливо знати, що iхня поведiнка – результат здивування, i це не мае вiдлякувати жiнку. Якщо ви хочете вирватися з такоi ситуацii, вiзьмiть до уваги:

Жодного страху перед власною злiстю!

Жодного страху перед гнiвом партнера!

Бути милою нiчого не дасть!

Сiльвiя кипiла вiд лютi. Було за пiвнiч, вона поверталася додому з вечiрки, присвяченоi завершенню комп’ютерних курсiв. У будинку горiло яскраве свiтло, а iй назустрiч вибiгли обое ii дiтей – Олiвер (7 рокiв) та Джессiка (4 роки). Найбiльше ii бажання тiеi митi – заревiти, але вона взяла маленьку на руки, а Олiвера погладила по голiвцi. Перш нiж ii охопила лють, озвався внутрiшнiй голос: «Ти ж могла повернутися додому ранiше». У вiтальнi сидiв Вольфганг i спокiйнiсiнько грав iз сусiдом у шахи. Очевидно, що вiн навiть не бачив хаосу в кухнi та ваннiй. Обличчя жiнки палало гнiвом. Вона висварила Вольфганга, кричала, висловлювала свое розчарування, що вiн не змiг вкласти дiтей у лiжка i що саме сьогоднi йому спало на думку запросити Гельмута пограти в шахи. Вiн мав би побавитися з дiтьми, почитати iм щось i простежити, щоб вони вчасно пiшли спати. Раптом вона усвiдомила, наскiльки голосно репетувала, i знiяковiла через усю цю сцену. І враз вона видалася собi якоюсь дрiб’язковою. Що про неi подумае Гельмут? Вона увiрвалася до кiмнати, немов та фурiя. Присоромлена жiнка промимрила «менi шкода» i вклала дiтей спати.

Якщо ви хочете вирватися з такого способу думок, подумайте ось про що:

Вона визвiрилася справедливо!

Вона не мае почуватися нiяково пiсля того, як лютувала. Це правильно – показувати свiй гнiв!

Нiчого поганого не станеться, якщо вона поскандалить!

Багато жiнок бояться власного шаленства, адже розгнiванi жiнки часто викликають в iнших вiдчуття безпорадностi. Чоловiка, який захлинаеться вiд лютi, суспiльство приймае. І кожен знае, що справжнiй чоловiк час вiд часу зриваеться – мовляв, таке трапляеться. Жiнку ж натомiсть заведено вважати мирною, i вона викликае вiдчуження, коли по-справжньому вибухае. І саме через те, що жiнки, якi несамовито лютують, е рiдкiстю, нiхто не знае, як iз ними поводитися. Бiльшiсть жiнок, як правило, бояться самих себе, коли вiдчувають лють. Вони не мають досвiду, як давати собi раду, коли вiдпустили вiжки гнiву.

Невеличка вправа покаже жiнкам, що трапиться, коли вони розгнiваються не на жарт.

Вималюйте собi максимально точно ситуацiю, яка вас нервуе, i уявiть, що станеться.

Ви можете сiсти разом iз подругою i по черзi формулювати речення, що сталося б, якби ви по-справжньому лютували. За якусь мить ви маете помiтити, що страх перед жахливими речами, якi можуть трапитися, безпiдставний.

Боязнь власноi лютi часто призводить до того, що жiнки втрачають гнiв i страх. Агресивнi вiдчуття переналаштовуються проти самих себе. Вони виявляються у втомi, постiйнiй усмiхненостi, головному болi, смутку, безсоннi, депресiях тощо. Сiльвiя ночами не могла заснути, та рiдко визнавала причиною цього свою злiсть. Вечiр пiсля сварки з Вольфгангом став початком. Коли тiеi ночi вона не могла заснути, ii навiдала пiдозра: можливо, вона день у день гнiваеться, але виразно цього не вiдчувае? Вiдтак жiнка вирiшуе простежити за власним гнiвом. Тепер якщо ввечерi вона лягае в лiжко й не може заснути, то починае мiркувати так: «Сьогоднi мене розiзлило те, що…» – i перераховуе кожну дрiбничку, яка ii нервувала. Через кiлька хвилин вона робить наступний крок: додае до кожноi деталi, яка дратуе, речення з описом того, що могло б статися, якби вона вiдреагувала на це

люттю або просто зробила б те, що вважала за потрiбне.

Уже згодом Сiльвiя навчилася вiдчувати гнiв, щойно вiн зароджувався, а через кiлька тижнiв вирiшила дiяти. Дрiбними кроками вона почала з людьми, яким довiряе. Наприклад, сказала подрузi, що дуже сердита, бо iй довелося чекати на неi сорок п’ять хвилин у кафе. Свiй гнiв стосовно Вольфганга вона теж перестала ховати за скелею – ii нервувало, що вiн не забирав вiд неi дiтей, поки вона працювала на комп’ютерi. Матерi вона теж висловила невдоволення, бо та вiдмовлялася ввечерi приглянути за дiтьми. До того ж дозволила собi дратуватися, якщо Вольфганг нiчого не хотiв робити на вихiдних.

Нерiдко за гнiвом ховаеться власна сила.

Чи справдi жiнки слабкi?

Бiльшiсть жiнок сильнiшi, нiж гадають. Вони самi себе вважають слабкими, залежними створiннями, якi потребують захисту сильних чоловiкiв. Розгляньмо такий приклад. Зiльке мае дворiчного сина Александра. Вiд його народження вона страждае вiд фобiй, настiльки сильних, що часто не може вийти з дому. Навiть не ходить купувати продукти, а про iзду на автомобiлi чи подорожi годi й думати. Зiльке одружилася лише заради втечi вiд батькiв, i Александр не був бажаною дитиною. Якщо детально аналiзувати ii життя, то не знайдеш нiчого, що вона зробила б самостiйно: усе вiдбувалося саме собою, тож вона вiддалася долi. Зараз вона вже так не витримуе, не може день i нiч вiдчувати страх та мрiе про те, щоб знову стати радiсною та задоволеною, рухатися в будь-якому напрямку. Тож Зiльке наважуеться на лiкування. Цiлком механiчно вчиться покидати дiм, вiдвiдувати подруг, водити авто. Пiзнiше починае себе запитувати, чого насправдi хоче, i через два роки чiтко регулюе своi бажання. Вона покинула чоловiка, коли усвiдомила, що не хоче жити його життям. Зiльке боялася власноi сили: страх оберiгав ii вiд того, щоб стати неслухняною i зрозумiти, що саме iй не подобаеться в життi та стосунках.

Чи справедливо обзивати розгнiвану жiнку зашмарканою iстеричкою?

Чоловiки та жiнки часто маркують силу як iстерiю або дiю в станi афекту чи нестриманостi. Коли Фей Велдон[2 - Фей Велдон – британська письменниця, авторка романiв та кiносценарiiв, борець за права жiнок. (Прим. перекл.)] описуе становлення своеi «дияволицi», то жiнки зi знанням справи тiльки смiються з «демонiчних реакцiй» героiнi. Без сумнiву, жiноцтво вважае таке «шаленство» героiнi логiчним: вона спроваджуе дiтей i тварин iз дому та знищуе символи свого приниження – хатнi прилади вмикае на максимум, аж поки все не згорае. Дiтей вiдводить до чоловiка й нарештi стае вiльною.

Безперечно, для такоi iсторii можна було б вигадати i щасливiший розвиток, нiж той спосiб, у який героiня намагаеться достукатися до свого чоловiка. Вона могла б справдi стати незалежною, поставити перед собою певнi цiлi, якi стимулюють ii самоствердження, але, так чи iнакше, початок видався неймовiрним.

Чи зобов’язанi жiнки завжди мати гарний вигляд?

Жiнки, що стають «гiенами», становлять загрозу не лише для чоловiкiв, а й для жiнок. Гiени, цi жахливi тварини, – такий вигляд вони матимуть, коли гнiватимуться, тому краще приховувати свою лють. Партнер каже: «Ти хоч у дзеркало глянь. Коли ти лютуеш, то маеш жахливий вигляд». Вiн ступае на родючу землю: його спiврозмовниця одразу ж намагаеться вичавити з себе прикрашальну посмiшку. Невже це так мае бути?

Те, що ця посмiшка применшуе ii спротив, для неi значення не мае. Краса важливiша за самоповагу. Жiнка подобатиметься, навiть якщо втратить обличчя. Вона посмiхаеться, применшуе себе й пiдлаштовуе, аж поки не стае надто пiзно й чоловiк виявляе ретельно замасковану «потворнiсть». Як вона так могла? Ефект ii усмiшки збивае з нiг. Вiн вiдволiкаеться, втiшае ii та виносить своi пропозицii. Йому вдалося – бiльше вiн ii не боiться.

Жiнки – красива стать. Ця пастка розташована перед кожними дверима, за якими жiнки могли б виявити наполегливiсть, самостiйнiсть i самоповагу. Платнею за вхiд були б iхнi жiночнiсть i врода. А це веде до того, що iх не сприймають серйозно, нiбито вони не здатнi себе презентувати. І таким чином вони вiдмовляються вiд влади й незалежностi.

Петра довго чекала цiеi нагоди. Нарештi вона отримала згоду шефа на участь у семiнарi про нову комп’ютерну програму. Час теж пiдхожий, хоча б тому, що в суботу Кляус мае опiкуватися iхньою спiльною трирiчною донькою Штефанi. Із захопленням вона повiдомляе Кляусу, що iй нарештi пощастило. Звiсно, Петра сподiваеться, що й вiн радiтиме, адже сам знае, наскiльки важливе для неi пiдвищення квалiфiкацii. Однак його коментар приземляе ii: «Радий за тебе, та все ж сподiваюся, що ти запитала свою маму, чи зможе вона придiляти тобi час щосуботи». Петру немов оглушили, слова застрягають у горлi. А ii мама тут до чого? Кляус коротко i ясно дае зрозумiти, що збираеться грати щосуботи у сквош. Йому ж треба розслабитися, до того ж вiн дуже тiшиться, що пiсля такого довгого часу йому вдалося вiдiрвати свого друга Петера вiд його дружини. Тож вiн абсолютно не готовий вiдмовитися вiд влас

их планiв.

Петра втрачае самовладання, впадае в панiку, бачачи, як тануть ii шанси на участь у семiнарах. Окрiм того, шеф уважатиме ii нi на що не спроможною. Мiсяцями жалiтися, i на тобi – типово по-жiночому, коли випадае нагода, дати задню. Почервонiвши, Петра випорскуе гнiв назовнi. Сльози розмивають ii туш, голос зриваеться. Кляус пускае в хiд усi засоби: «Ти б себе зараз бачила – який жахливий вигляд ти маеш, коли розiгруеш усю цю виставу». Петра вилiтае з кiмнати, iде у ванну, визнаючи власну поразку. У чомусь вiн таки мае рацiю: вiн працюе цiлий тиждень, а вона хоче звалити на нього щосуботи дитину – опiкою це аж нiяк не назвеш. Вона вагаеться мiж вiдмовою вiд пiдвищення квалiфiкацii й виходом (знову попросити маму), а також вiдчуттям, що найкраще втекти вiд усього, далi вiд чоловiка, який тiльки те й робить, що пiдводить ii.

Петра потрапила в пастку. Вона хоче, щоб Кляус рахувався з ii професiйними амбiцiями, визнавав iх та пiдтримував. Однак, коли розпочинае з ним серйозно говорити, щоб захистити своi iнтереси i змусити його в разi потреби пристати на ii побажання, щоразу почуваеться маленькою, безпорадною дiвчинкою. Жiнка вперто тупае ногою, плаче й повнiстю втрачае контроль над собою. Не дивно, що вiн перемагае: по-батькiвському взявши над нею опiку, пояснюе iй власне бачення справи й робить те, що хоче ВІН. Наприкiнцi таких дискусiй, якi постiйно повторюються, вона найбiльше прагне розлучення. І в той самий момент, коли хоче його кинути, прагне йому подобатися. Петра видаеться собi якоюсь божевiльною: начебто волiе пiти, але боiться, що вiн ii покине. Можливо, за цим i криеться причина, що вiн не бажае бачити ii такою страшною й заплаканою. Боязнь бути покинутою сильнiша за бажання пiти самiй.

Страхи, якi заважають жiнкам розкрити свiй потенцiал, не завжди е глибинними. Нерiдко це, на перший погляд, безневиннi шаблони, якi заганяють у рамки думки та дii.

Чи приреченi сильнi жiнки на самотнiсть?

Сам термiн «незалежнiсть» може набути негативного вiдтiнку й завести в мисленневу пастку. Дуже часто ми ставимо мiж ним та самотнiстю знак рiвностi. Виникае типовий, але оманливий висновок: «Хто незалежний, той самотнiй». Страх самоти стае пiдступною пасткою, тому деякi жiнки схильнi до того, щоб створювати довкола себе образ незамiнних. Вони прагнуть бути потрiбними, а уявлення про самотне життя – найгiрше, що виринае в iхнiх головах. Заради стосункiв вони жертвують собою, посмiхаються, а всерединi так i залишаються на самотi. Існуе безлiч мисленневих пасток, проте особливо небезпечне ототожнення незалежностi та самотностi.

Уявлення, що незалежнiсть веде до самотностi, хибне! Навпаки – тiльки незалежнiсть уможливлюе креативне, спокiйне та вiдкрите спiвiснування. Лише той, хто не залежить вiд iнших, спроможний вiльно вирiшувати, з ким i в який спосiб хоче мати справу. Тiльки самоствердженi та незалежнi люди можуть жити одне з одним рiвноправно.

Це не виключае того, що треба допомагати одне одному й намагатися бути приязними. Однак мiрилом мае виступати власне, вiльне рiшення, а для багатьох жiнок це видаеться навiки втраченим. Заслiпленi переживаннями, що iх не любитимуть, вони здебiльшого орiентуються на потреби та побажання iнших, нiж на власнi. Такi жiнки побоюються поранити iнших i вiдступають ще до того, як усвiдомлять своi прагнення. У кращому випадку вiрять, нiби погоджуються з тим, що роблять з любовi чи поваги до iнших, однак свого чимраз бiльшого незадоволення зрозумiти не в змозi. На iхнiй погляд, вони невдячнi та залежнi вiд настрою.

Жiнки мають узяти паузу, коли вiдчувають невдоволення собою або якщо в них безпiдставно виникае поганий настрiй.

Вiдшукайте власнi мисленневi пастки. Поставте собi запитання: що б я зробила зараз, якби була сама й могла вирiшувати самостiйно? Чого б менi хотiлося? І чи бажала б я робити це сама чи краще разом iз кимось?

Чи повиннi жiнки ставати матерями?

Добра мати ставить власнi потреби на останне мiсце.

Дiти понад усе. Дiти – це найважливiше в життi жiнки.

Материнство – це однозначний доказ належностi до жiночоi статi. Зворотний умовивiд – жiнки без дiтей е несправжнiми жiнками – по-перше, неправильний з точки зору логiки, а по-друге, досить однобокий. Та все ж здаеться, що вiн впливае на мислення навiть успiшних жiнок.

Одна компетентна жiнка-бiохiмiк жила у вiдкритих та радiсних стосунках зi своiм чоловiком. Вони разом працювали в лабораторii та вважали обговорення своеi роботи цiкавим i захопливим. Аж поки Грiт не вiдсвяткувала свiй 35-й день народження i задумалася над тим, що протягом наступних рокiв слiд прийняти рiшення, ставати iй матiр’ю чи нi. Легкiсть утекла з ii життя так, як повiтря вириваеться з пробитого колеса велосипеда. Старiння без дитини раптом перетворилося на неправильне рiшення. Завагiтнiти будь-якою цiною стало темою номер один. Вона досягла мети протягом року. Пiсля народження «мети в життi» Грiт залишалася вдома i три роки була найщасливiшою жiнкою з найсолодшим у свiтi немовлям. Ще через два

роки ii звiльнили i жоден директор лабораторii геть не хотiв брати на роботу того, хто випав iз професii на п’ять рокiв. Так Грiт стала найнещаснiшою жiнкою у свiтi, сповненою гнiву та вiдчаю вiд того, що коштом прекрасного часу з немовлям поставила на карту власне майбутне. Зрештою вона таки знайшла роботу, але значно нижчого рiвня. Вона мала помiтно вищу квалiфiкацiю для цiеi посади, а ii попередне задоволення вiд роботи щодень вiддалялося.

Одна жiнка розповiла, що ii сiмейний лiкар, з яким вона консультувалася через погане самопочуття, запропонував iй таке: «Народiть одну-двi дитини. Коли вiдчуете, що ви справжня жiнка, то й не матимете жодних скарг».

Дитину та професiю можна чудово поеднувати[3 - Ehrhardt, Ute, Wilhelm Johnen: Frauen steigen wieder ein, M?nchen 1991.], адже ми думаемо, що «всього-лише-мама» швидко потрапляе в небезпеку висунути до дитини надто високi вимоги, залякати ii чи втопити в любовi. Жiнки, у яких бажання дiтей мале або яскраво не виражене, але якi все одно вважають, що не зможуть обiйтися без бiологiчноi ознаки жiночностi, формулюють свое бачення так: «Я почуваюся неповноцiнною, наче прогавила щось важливе…» Це речення вiдображае двояку думку. Скоряючись суспiльному тиску, такi жiнки вагiтнiють i вже незабаром почуваються немов у в’язницi. Тобто вони стали матерями «лише через те, що всi подруги народили дiтей», як менi сказала знайома, яка, до слова, теж страждала вiд ролi матерi. Багато жiнок стають матерями, так i не вирiшивши серйозно, чи потрiбна iм дитина. Про життя без дiтей вони просто не замислювалися.

Чи потрiбен жiнцi чоловiк?

Тодi дiвка пишна, коли замiж вийшла. Дiвчатам не потрiбна (добра) освiта – вони виходять замiж!

У головах багатьох матерiв, батькiв та дочок живе думка, що кожна жiнка колись у своему життi дiйде до митi, коли зважиться на чоловiка й дiтей. Це включае також те, що вона зустрiне чоловiка, який про неi дбатиме. Неважливо, яку освiту i який рiвень самостiйностi здобула жiнка, мета одна: заволодiти максимально впливовим чоловiком. Щоб забезпечити такий успiх, треба дотримуватися низки правил, якi перетворюють жiнок на маленьких, непомiтних та чемних iстот. Центральна тема в життi жiнки, на жаль, i сьогоднi – як пiдчепити чоловiка. Що вищий статус чоловiка, то вищий i статус жiнки. «Я жiнка стоматолога…» – говорить дещо консервативна, люб’язна жiночка середнього вiку в телерекламi. Уже сам факт, що ii чоловiк е стоматологом, повинен навiяти думку, що й вона так само компетентна. Власноi освiти iй не треба – вона довела свою компетенцiю, прив’язавши до себе успiшного чоловiка. «Дружина», здаеться, чи не едине звання, чогось варте в життi жiнки. Вони й вiд прiзвища вiдмовляються, хоча насправдi законодавство передбачае багато iнших варiацiй. Навiть жiнки, якi досягли успiху в професii, самостверджуються, коли мають сталого партнера. Без чоловiка особистий успiх – нiщо. Однак статус «дружина» мае свою цiну, i полягае вона в тому, що треба не зубрити якусь спецiальнiсть, а бути готовою служити й пiдкорятися, виконувати за iнших брудну роботу i вважати щастям пiдпорядкування та позицiю на другому мiсцi. За усталеними уявленнями, хоч претензiйними дiвчатами й захоплюються, проте одружуються з невинними, слухняними, скромними та послiдовними.

Чоловiковi (а не жiнцi) мiсце серед ворожого життя!

Жiнка мае право працювати, а чоловiк – повинен! І навiть жiнок, якi багато рокiв були активiстками руху за права жiнок, сьогоднi можна побачити в ролi слухняних матерiв, котрi драять будинок, щоб зранку помахати з нього чоловiковi, що вирушае здобувати ресурси для сiмейного бюджету. Так само й жiнки, якi вiдчувають спорiдненiсть iз рухом за права жiнок, усе ж таки потрапляють у пастки, коли iх переконують, що вони потребують чоловiка для забезпечення матерiальних стандартiв. Професiя та незалежнiсть так i залишаються епiзодичними явищами, перехiдним перiодом. І сьогоднi нiкого не здивуеш тим, що кожна дiвчина повинна здобути гiдну професiю.

Але (!) дiвчата не мають права бути амбiтними. Їхня освiта – хiба що на екстренi випадки, якщо iм не вдасться роздобути собi того, хто iх утримуватиме, або якщо вiн iз певних причин вирветься з iхнiх рук, а його мiсце наступник посяде не одразу. Жiнки працюють самостiйно, подорожують однi, iдуть за власними iнтересами, аж поки не вступають у сталi стосунки i стають матерями. Спочатку вони ще вiрять, що можуть утримати власну свободу, але зрештою входять у стару усталену роль. Щоправда, жiнки стали бiльше сперечатися через розподiл хатнiх обов’язкiв, але все одно вважають себе вiдповiдальними за домашне вогнище та дiтей, навiть якщо деякi чоловiки сьогоднi й справдi миють пiдлогу чи проводять час iз дiтьми. Коли треба знайти няньку, то цим займаеться жiнка, потрiбна допомога по господарству – ii шукае жiнка, i коли чоловiк йде за покупками, то список продуктiв усе одно складае дружина.

Коли ж мова заходить про важливi питання, як-от купiвля нового авто чи переiзд до iншоi квартири, тут тон задае чоловiк.

Уявiть собi, що ви малими кроками таки спонукаете свого партнера до спiввiдповiдальностi: даете йому список телефонiв нянь i просите зателефонувати та про щось домовитися. Нагадуйте йому кiлька разiв, навiть якщо це видаватиметься дивним, що саме вiн найматиме няню. Складiть разом iз ним список покупок, аж поки вiн сам не навчиться цього робити!

Водночас вiзьмiть i на себе вiдповiдальнiсть за важливi рiшення: перерахуйте своi критерii до вибору авто i запропонуйте йому на вибiр двi моделi. Уявiть, що ви просите його переiхати заради вашоi професii до iншого мiста!

«Я не можу про себе подбати сама?»

Ця мисленнева пастка може ховатися й за такими нижченаведеними фразами: «Чоловiк дбае про власний iмiдж. Я почуваюся впевненiшою, сильнiшою та рiшучiшою, коли маю пiдтримку чоловiка. Моi вмiння швидше визнають тодi, коли я буду одружена. Жiнку в мiцних руках сприймають серйознiше за одиноку».

Чоловiк – це захист вiд жiночоi професiйноi дiяльностi та нападiв iнших. Тобто вiн уособлюе безпеку в життi.

Наскiльки жiнки здатнi заглиблюватися в думки, що iм потрiбен чоловiк, демонструе приклад Дженнiфер. Їi мисленнева пастка така: «Сама я не зможу». Дженнiфер перекладачка, уже 15 рокiв одружена з Тiмом. Мае трьох дiтей: Нiнi – п’ятнадцять, Олiверу – тринадцять i Сабрiнi – дев’ять рокiв. П’ять рокiв тому вони купили будинок iз садом на околицi невеличкого мiста. Для кожноi дитини Дженнiфер не брала пiсляпологову вiдпустку бiльше «стандартних» шести тижнiв. Коли народилася Сабрiна, Дженнiфер, щоправда, хотiла пiти в декрет на пiвроку, однак через три мiсяцi знову вийшла на роботу, адже ii фiрма потребувала замiни. Жiнка довго працювала на неповну ставку й повернула собi нормальну кiлькiсть робочих годин лише тодi, коли дiти стали самостiйнiшими.

Дженнiфер щаслива у своему домi, вона насолоджуеться садом, щойно повертаеться додому. У полiтичнiй партii вона ще з 1968 року, тож незадовго пiсля переiзду ii партiйнi колеги запитують, чи продовжуватиме вона активну дiяльнiсть. Їi завжди цiкавила полiтика, а робота дарувала чудовi можливостi налагоджувати зв’язки. Окрiм того, вона вiдчувае щодо себе певнi лестощi, адже це ii «покликали». Дженнiфер рiшуча, встигае з роботою, пораеться вдома, виховуе дiтей, та ще й займаеться полiтичною дiяльнiстю. Вона сильна, самовпевнена жiнка. Усе складаеться так, нiби перед Дженнiфер вiдкриваеться перспектива полiтичноi кар’ери. Про такий шанс вона навiть не мрiяла. Однак, немов грiм серед ясного неба, усе опиняеться пiд загрозою. Із не зовсiм чiтких фiнансових причин ii чоловiк наполягае на тому, щоб вони продали будинок i переiхали до мегаполiса. І це якраз тодi, коли з’явився перший зиск з ii полiтичноi дiяльностi.

І хоча Дженнiфер знае, що фiнансовi причини – iлюзорнi, вона погоджуеться. Не розумiючи, що криеться за таким рiшенням чоловiка, вона, втiм, не наважуеться з’ясувати, а просто мириться. Будинок продають з молотка, а полiтичну кар’еру вона вiшае на цвях. На перший погляд дивно, що чоловiк досягнув успiху таким тиском. Дженнiфер i Тiм уже давно не вiдчувають справжньоi прихильностi одне до одного, живуть разом радше через зручнiсть. До цього часу не було якоiсь вагомоi причини для розлучення, та й про дiтей не варто забувати…

Та все ж Дженнiфер раптом мiцно хапаеться за свiй шлюб. Вона глибоко переконана, що потребуе Тiма й не може бути успiшною без чоловiка. Вiрить, що як мати-одиначка втратить усi шанси i в професii, i в полiтицi. Статус одруженоi жiнки в ii очах важить бiльше за власну компетенцiю та активнiсть, i саме за ним вона оцiнюе свою роботу. Їi навички важать менше за iмiдж дружини й матерi. Дженнiфер побоюеться, що колеги по партii не так цiнуватимуть ii вмiння, якщо в неi не буде чоловiка. Окрiм того, вона гадае, що ii полiтична компетенцiя достатня «лише для маленького мiста». Зрештою вiдмовляеться вiд кар’ери, щоб тiльки не бути «без чоловiка». Жiнка не вiрить, що зможе впоратися з власним життям, хоча умови в неi оптимальнi. Дженнiфер слiпа до своiх шансiв, прив’язана до дому, але iдея про фiнансування з метою утримування будинку власноруч iй так i не спадае на думку, хоча до того вона сама регулювала всi банкiвськi рахунки та фiнансовi питання, пов’язанi з домiвкою. Розмова з банкiром могла б переконати жiнку в тому, що утримувати будинок самостiйно цiлком реально. Незважаючи на це, у ii головi рояться думки, що в неi немае анi найменших шансiв забезпечити собi та дiтям дах над головою. Загроза опинитися без чоловiка ставить усi ii навички на тонку кригу.

Страх перед неможливiстю подбати про себе вкорiнений глибоко, навiть тодi, коли жiнка вже довгий час забезпечуе сiм’ю.

Дженнiфер розумiе, що досi все встигала сама, проте наштовхуеться на вiдчуття, що не зможе жити без Тiма в безпецi. Навiть особистого досвiду замало, щоб не потрапити до вкорiненоi мисленневоi пастки: жiнка потребуе чоловiка. Жiнка завжди потребуе когось, хто ii пiдтримуе, рятуе, допомагае.

Страх втрати репутацii теж чималий: мовляв, покинута жiнка – це та,

з якою не все гаразд. Бодай слабеньке вiдчуття, що з жiнкою, яка живе сама, щось не так, змушуе деяких жiнок здатися й ухвалювати рiшення всупереч власним бажанням та вiдчуттям.

Дженнiфер вiрить, що зможе втримати чоловiка поступливiстю. Вiн хоче переiхати до великого мiста, але нову квартиру, перевезення меблiв органiзовуе дружина. Вона показуе дiтям новi дороги до школи, влаштовуе вечори знайомств для старших та iгрове дозвiлля для молодших. Дженнiфер робить усе, щоб родина почувалася добре, полегшуе дiтям прощання та й сама носить маску задоволення, тiльки б у Тiма не виникло якихось недобрих пiдозр стосовно неi. І свято вiрить, що не здатна забезпечити власне iснування та органiзувати самостiйне життя з дiтьми.

Сподiваючись, що слухнянiсть урятуе ii шлюб, Дженнiфер вiдмовляеться вiд усього, що для неi важливе i що допомагае iй розвиватися, запроторюе себе до вигаданоi «долi» й не бачить iншого виходу.

Одначе вiдмова не може стати довготривалим вирiшенням.

Дженнiфер мститиметься – можливо, приховано, як це робить багато жiнок. Тепер вона витрачае купу грошей, щоб змиритися зi своею долею. Спершу кiлька днiв вiдпустки, звiсно ж, авiаперелiт, щоб вiдпочити вiд труднощiв. Два тижнi вiдпочинку типу «все включено» з подругою. Новi меблi («немае сенсу тягати за собою старий мотлох»), увечерi часто виходить у люди (те, що вона бiльше не може розвиватися полiтично, зовсiм не означае, що iй треба стовбичити вдома). Отже, конфлiкти були запрограмованi. Дженнiфер поводиться стримано стосовно Тiма, однак скеровуе свiй гнiв на сусiднi поля бою. Вона думала, що дiяла виважено та продумано, але при цьому не побачила, що залишила поза увагою власнi потреби. Змусивши себе до безпристрасностi, натомiсть вона вивiльнила надуманi потреби-замiнники. Просто жiнки не навчилися спершу шукати те, чого самi хочуть. Вони не розмiрковують над власними потребами i страхами, якi заважають iм рухатися своiм шляхом. За якусь мить Дженнiфер, можливо, усвiдомила, що ii полiтичний успiх, спiвпраця з партiйними колегами та вир подiй були важливими компонентами ii задоволеностi. Вона вiдчувала, що отримуе вiд цiеi працi життево важливу користь, а саме: самоствердження та самоповагу. І те, й те вона втратила заради сумнiвного iмiджу одруженоi жiнки.

Мисленнева пастка Дженнiфер полягала в ii вiрi в те, що вона потребуе етикетки «жiнка з чоловiком». Заради неi вона пожертвувала власною самоповагою.

Утiм, певний зиск Дженнiфер теж отримала: вберегла себе вiд ризику цiлком серйозно поборотися за свое життя. Авжеж, завдяки утриманню чоловiка вона була захищена вiд провалу пiд час небезпеки, а також вiд того, щоб зробити кар’еру з усiма ii наслiдками. Проте Дженнiфер довела, що здатна дiяти самостiйно та незалежно. Вона ухвалювала важливi рiшення, якi стосувалися не лише ii самоi, але й родини, включно з батьками, братами та сестрами. Займалася фiнансовими питаннями, не втрачала контролю в кризових ситуацiях i дiяла рiшуче, коли хтось хворiв. Вона могла заробити собi на життя, «продавати» власнi полiтичнi та органiзаторськi здiбностi, здобувати прихильнiсть людей, переконувати iх. Це все вона довела, й анi ii чоловiк, анi хтось iнший не долучилися до цих успiхiв. Тож тепер Дженнiфер повинна зрозумiти це й мусить повiрити в себе та своi умiння. Сама мае дiйти висновку, що здатна отримати визнання та повагу й без чоловiка, i наполегливо вимагати визнання своiх здобуткiв.

Чи знайома вам ситуацiя, коли ви не наважуетеся зробити перший крок? Чи вiдчували стан, коли надто швидко готовi поступитися важливими для вас речами? Чи бувало так, що ви дiяли всупереч власним iнтересам? Тодi ви неодмiнно маете навчитися звертати увагу на себе. Ваша самооцiнка не повинна залежати вiд того, маете ви чоловiка чи нi. Лише той, хто вiрить у себе, може переконати в цьому iнших.

Професiйнi мисленневi пастки

«За готовнiсть допомогти завжди буде винагорода»

Це правило також може мати рiзнi варiанти:

• працелюбнiсть поважають;

• умiння вiдступати визнають;

• скромнiсть вигiдна.

Жiнки гадають, що, крiм компетенцii та наполегливостi, посмiшка й мила поведiнка – найкращi передумови професiйного успiху. Незважаючи на власний досвiд, вони свято вiрять, що самопожертва – найдiевiший спосiб переконати когось у власних умiннях.

Адвокатка Зiгрiд уже рiк працюе в канцелярii адвокатського бюро i сподiваеться незабаром стати одним iз керiвникiв фiрми. Їi гасло: «Працюй допiзна, будь люб’язна, коли шеф дае тобi додаткову роботу». Навiть дiдусь у книжечцi ii вiршiв колись написав: «Завжди приходь на допомогу й добра будь, та ще про власну мужнiсть не забудь». І Зiгрiд у це вiрить. Дiдусiв вiршик став лейтмотивом ii думок. Адже в унiверситетi вона теж навчалася старанно, хоч i доводилося стiльки всього зубрити. Вона нiколи не втрачала мужностi й допомагала одногрупницям, коли дiвчата опускали руки. Посадою в адвокатурi вона теж завдячуе власнiй наполегливостi. Зiгрiд довела свою готовнiсть допомагати ще пiд час практики й досi виявляе завз

ття. Вона бере на себе завдання колег, коли тi хочуть пiти з роботи вчасно, хоча ще не завершили якусь важливу справу. Зiгрiд хоче показати, що добре виконуе цю роботу, та й колегам прагне подобатися. До того ж жiнкам краще триматися разом. Пiд час навчання вона пiдробляла секретаркою, тож умiе дуже швидко друкувати; не нарiкаючи, працюе до пiвночi та на вихiдних. Зiгрiд друкуе документи та виконуе iншi рутиннi справи. Щоразу, коли хтось iз керiвництва кличе ii до себе в офiс, вона сподiваеться, що нарештi iй зроблять пропозицiю партнерства, адже виконуе роботу бездоганно й завжди готова допомогти. Однак усе йде не так, як хотiлося б. Колега, який прийшов до канцелярii пiсля неi, уже мав спiвбесiду щодо частки в компанii. Зiгрiд не розумiе, в чому проблема: ii колега теж працював заповзято, але ж вона виконувала значно бiльше роботи, гарувала понаднормово й завжди приставала на прохання замiнити когось iз помiчниць адвоката, коли в них щось не виходило. А той колега вважав себе надто компетентним для такоi роботи. Тепер же вiн висувае безсоромнi вимоги, а вона, як видаеться, застрягне на пiвдорозi, бо двом адвокатам партнерство точно не запропонують. У Зiгрiд зароджуеться пiдозра, що шлях до успiху – не слухнянiсть, а зухвалiсть, принаймнi для чоловiкiв це е стратегiею успiху. Надiя, що ii пiдвищать, запропонують партнерство, не справдилася. Зiгрiд припустилася типовоi жiночоi мисленневоi помилки. Вона вiрила, що достатньо бути компетентною, старанною та милою, щоб досягти успiху. У ii головi було укладено нiчим не пiдкрiплений договiр: вона вiддае працелюбство, стараннiсть, жертовнiсть та невибагливiсть, а натомiсть за якийсь час iй пропонують партнерство.

Так не могло статися, бо iнша «сторона договору» нiчого про цю угоду не знала. Зiгрiд забула про головне: треба висувати чiткi вимоги. Вона повинна говорити, чого хоче i як уявляе спiвпрацю. Їй слiд обмiркувати умови, якi чiтко визначають, що вона мае зробити, аби стати партнером. Те, що Зiгрiд уважае передчасним i безсоромним, е, власне кажучи, конкретною й однозначною вимогою. Це едина правильна стратегiя отримати те, чого хочеш, i вона однакова як для жiнок, так i для чоловiкiв. Звiсно, що жiнка, яка виконуе роботу асистентки, не може стати керiвником. Було б доречнiше показати, що Зiгрiд умiе знаходити замiну або що вмiе так мотивувати помiчниць, що тi працюють iз задоволенням, рiдше не з’являються на роботу й подеколи довше затримуються.

Зiгрiд, без сумнiву, компетентна адвокатка, а компетенцiя – важливий складник успiху, проте не единий. Їй бракуе бачення правил, якi дiють у професii.

Концентруватися на завданнях, якi обiцяють успiх.

Поставити довгостроковi цiлi й не випускати iх iз поля зору. Не марнувати думок на те, що iншi думають про когось.

Вести чiткi, зрозумiлi перемовини, висувати вимоги.

Натомiсть Зiгрiд була чемною, вона розпорошувала свою енергiю i брала на себе завдання, якi можуть виконати менш квалiфiкованi спiвробiтники, замiсть того щоб цiлеспрямовано працювати над справами, якi демонструють ii юридичнi вмiння.

Хоча Зiгрiд поставила собi за мету стати одним iз керiвникiв фiрми, проте випустила ii з поля зору. Вона кидалася на дрiб’язковi речi, друкувала документи i брала на себе рутинну роботу. І все це вiдволiкало вiд прямих, скерованих на успiх перемовин.

Вона працювала для iнших, щоб усiм подобатися. Як наслiдок, сама того не бажаючи, вiдмовилася вiд професiйного успiху. Переймаючись, що iншi працiвницi адвокатськоi контори вважатимуть ii гордою, вона ставала з ними на один рiвень, полегшуючи iм роботу, замiсть того щоб коштом iхнiх умiнь полегшити працю собi.

Зiгрiд не вела чiтких перемовин про те, що саме мае зробити, аби отримати договiр про партнерство. Не домовлялася й про чiткий термiн, пiсля якого вiдбулася б така розмова. Вона чемно чекала, поки хтось iз керiвникiв сам до неi пiдiйде i зробить пропозицiю, замiсть того щоб вимагати цього.

Багато жiнок мислять подiбним чином, бо вважають, що не мають права бути надто рiзкими, повиннi виконувати «безпретензiйнi» завдання або ж спершу працювати в потi чола, щоб довести своi вмiння.

До речi, професiйнi каменi спотикання можуть лежати й удома. Наприклад, Брiгiтте мае маленький успiшний бутик, однак у магазинi й в оселi прибирае сама, незважаючи на десятигодинний робочий день. Для неi якось дико наймати прибиральницю – мовляв, у сусiдiв та друзiв може виникнути думка, що вона корчить iз себе зарозумiлу та гордовиту персону. Інша iсторiя: Гайде працювала на добровiльнiй основi психологом у реабiлiтацiйнiй клiнiцi для людей iз залежнiстю i вiрила, що ii вiзьмуть на роботу, коли з’явиться вакансiя. Однак посади так i не отримала. Навiщо платити комусь, хто працюе безоплатно?

«Я мушу робити те, чого вiд мене очiкують»

Такий спосiб мислення може мати варiацii, але всi вони ведуть до мисленневоi пастки: «Слухнянiсть винагороджують».

Дотримуйся того, що тобi говорять, i тодi ти точно не зробиш нiчого неправильно.

Вiдповiдай лише тодi, кол

тебе запитують. Тримай своi iдеi та думки при собi, бо так ти не зганьбишся.

Будь скромною! Терпляче очiкуй, поки тебе помiтять.

У казках дiвчатка теж можуть вичитати потужнi «послання», як i в цьому випадку: Попелюшка дуже довго робила саме те, чого вiд неi вимагала мачуха. Вона була старанною й приниженою, нiколи не скаржилася. Проте мовчання не давало iй винагороди. І коли вона переступае наказ, покидае дiм, здобувае красивi вбрання i всупереч волi мачухи йде на бал, вiдбуваються зрушення. Успiх починаеться тодi, коли Попелюшка перестае бути слухняною та пасивною.

Дiя цього правила унiверсальна. Жiнки, якi жертовно та принижено служать i виконують чорну роботу, не отримають за це визнання чи винагороди. Звiсно, чудово б мати когось, хто прибирае зi шляху щось неприемне, – таку особу просувати вперед немае причини.

Жiнки повиннi перестати самовiльно деградувати до рiвня прислуги. Їм слiд порушувати заповiдi та накази, якi змушують iх виконувати роботу, що не просувае вперед. Варiант м’якосердоi Попелюшки постiйно трапляеться серед жiнок, якi працюють.

Хрiста займаеться графiкою. У неi повно креативних iдей, вона працюе старанно та витрачае купу вiльного часу, щоб опанувати новi технiки комп’ютерноi анiмацii. Три роки тому вона розпочала свою роботу у великiй студii. Вона пред’явила диплом iз високими оцiнками, а також портфолiо, розраховуючи на швидке кар’ерне зростання. Сьогоднi ж Хрiста розлючена, бо й далi змушена виконувати другоряднi роботи, як i три роки тому. Час вiд часу отримуе невеличкi замовлення, але власний, складний проект iй iще жодного разу не довiрили. При цьому вона абсолютно впевнена у своiх умiннях i багаторазово зазначала, що охоче взяла б на себе складнiшi завдання.

Їi керiвництво пiдтверджуе, що вона виконуе завдання правильно та скрупульозно, й iдеi, якi вона подае, визнають. Та все ж хорошi замовлення отримуе не вона, а ii колеги, переважно чоловiки. Хрiста наголошуе, що враховуе всi вимоги й виконуе завдання вiдмiнно, а своiх колег характеризуе як ненадiйних. Вони змiнюють попереднi вимоги до роботи, дiють бiльше на власний розсуд, i нерiдко результат украй вiдрiзняеться вiд побажань клiента. А втiм, клiенти, здаеться, задоволенi.

Пiд час спiльноi обiдньоi перерви Хрiста порушуе цю тему з одним iз колег – тим, хто завжди дiе виважено. Вiн описуе iй, як саме вислуховуе побажання клiента. Зазвичай бажання клiента – це iдеi, якi вiн уже в когось бачив, або ж власноруч розробленi зразки. За цими пропозицiями приховуеться прохання, щоб фахiвцi зробили з цього щось краще, вишуканiше, блискуче. Клiентам нерiдко важливiша свiжiша, оригiнальнiша за iхнiй зразок iдея, анiж та мазанина, яка втiлить iхне непрофесiйне бачення. У Хрiсти в головi купа цiкавих iдей, вона б залюбки робила все iнакше, нiж того бажають клiенти, однак досi вважала незручним висловлювати такi «ризикованi» iдеi, тож i не пропонувала нiчого.

Це була поворотна мить. Вiдтодi Хрiста вирiшила надавати значнiшоi ваги креативу i, хоч i з запiзненням, почала вносити до малих проектiв власнi iдеi.

Кожен клiент отримував те, що запропонував сам, та альтернативний варiант вiд Хрiсти. Бiльшiсть клiентiв обирали нову iдею, подеколи навiть iз захватом. Шеф теж помiтив, що Хрiста стала працювати самостiйнiше, i iй доручили складнiшi замовлення вiд солiднiших клiентiв. Вона все ще не випускала з поля зору побажання клiентiв, але тепер спершу вiдшукувала власне бачення проекту й на основi цього робила пропозицiю. І тiльки в тих випадках, коли клiент уперто наполягав на своiх вимогах, вона робила все, як вiн скаже. Хрiста зрозумiла: працiвники, якi виконують роботу надiйно, передбачливо, здають усе вчасно й саме те, чого вiд них очiкують, – незамiннi для безпроблемного функцiонування кожного пiдприемства i мають шанс довiку перебувати в тiй компанii на стабiльнiй посадi. Але вперед прориваються тi, хто використовуе виконанi завдання, щоб тiльки сформувати собi профайл. Можливо, вони наражатимуться на гнiв, але нiколи не залишатимуться на тому самому робочому мiсцi. Вони перейдуть до iншоi компанii, якщо на новому мiсцi будуть завдання, що обiцятимуть успiх.

Успiху досягають люди, якi чiтко та голосно доносять власнi iдеi, висловлюють побажання й висувають вимоги. Вони демонструють, що хочуть брати на себе незвичнi завдання.

«Лише той, хто виснажився, справдi чогось досягнув!» Ця мисленнева пастка теж мае безлiч варiантiв:

«Що звалюеться менi на голову з неба, те нiчого не варте. Як це жахливо – змушувати iнших працювати замiсть себе. Я маю довести, що витримую навантаження. Я не гидую виконанням робiт “нижчого рiвня”».

Часто-густо жiнки вважають себе зухвалими чи експлуататорками, коли на них мусять працювати iншi. Вони переконанi, що мають виконувати складну, тривалу та обтяжливу роботу власноруч, тому завдання, «якi не можна доручати iншим», призначають собi. Тiльки коли вони по-справжньому виснажилися i «забруднилися», можна збирати плоди успiху – мовляв, без труда нема плода. А труд дорiвнюе

иснаженню. Види робiт, якi приемнi, обiцяють успiх i не такi виснажливi, е розкiшшю i нiчого не вартi. Жiнки, якi виконують роботу без великого навантаження (або ще гiрше – iз задоволенням), часто мають вiдчуття, що насправдi не працювали. Якщо робота легка, виходить, вона не мае цiнностi. Так трапляеться регулярно, коли хтось набувае впевненостi у власнiй справi. Щойно робота стае рутинною i бiльше не пов’язана з виснажливою пiдготовкою чи стресовими сумнiвами, виникае вiдчуття, що насправдi нiчого вартiсного не робиш, тож i платня незаслужена. Нiби й не напружувався достатньою мiрою – а нагорода прийшла, хоча старанним бути не доводилося. Мовляв, щось тут не те.

Анна пише статтi для щоденноi газети. Вона в цiй професii вже дванадцять рокiв i чудово знае сферу завдань, працюе цiлеспрямовано та швидко. Оскiльки пише добре й завжди вкладаеться в часовi рамки, то отримуе переважно цiкавi доручення. Робота даеться iй легко, проте сама Анна не вiдчувае задоволення: ii дiймае вiдчуття, наче щось вiдбуваеться не так, як мало б. Колеги стогнуть пiд час роботи, а пiсля завершення робочого дня просто падають мертвi, а вона – анiскiлечки. Тож у неi зароджуеться пiдозра, що вона недостатньо працюе.

Анна не отримуе задоволення вiд свого успiху та вмiнь. Замiсть того щоб радiти, що так добре опанувала роботу й чудово на нiй почуваеться, розчаровуеться в собi. Багато жiнок, здобуваючи професiйний досвiд, втрачають вiдчуття власних здобуткiв, бо вважають, що iхня робота нiчим не цiнна. Виникае страх, що зроблено надто мало, i показником доброi роботи стае фiзична та розумова втома, а не якiсне виконання, креативнi iдеi чи визнання iнших. Результат: жiнки працюють донезмоги, i кiнцем роботи стае не чудово виконане завдання, а рiвень утоми. Жiнки часто страждають вiд «перегорання», адже постiйно посувають межу виснаження трiшки вперед, щоб дiйсно насолоджуватися власним успiхом.

Багато жiнок мають запам’ятати:

Робота, яку легко виконувати, теж цiнна. Якраз той, хто може працювати професiйно, швидко та без великого навантаження, справдi чогось досягнув.

Боязнь влади

Влада – це кожна нагода в межах соцiальних вiдносин проявляти власну волю, хай навiть усупереч прагненням iнших, незалежно вiд того, що обiцяе ця нагода.

Макс Вебер

Жiнки вiдмовляються вiд влади, i це стабiлiзуе наявнi iерархii: закостенiлi структури влади залишаються непорушними, i жiнки мимоволi сприяють цьому.

Для багатьох людей слово «влада» мае негативний вiдтiнок. Виникають асоцiацii з корупцiею, ходiнням по головах, зловживанням. Бiльшiсть жiнок не прагнуть влади, бо не хочуть утискати iнших людей власною думкою. Те, що в кiнцевому пiдсумку вони непомiтно все одно цим займаються, е обманом самих себе. Жiнки бояться мати владу, бо гадають, що того, в чиiх руках влада, не люблять по-справжньому.

Страх здобути владу проявляеться в рiзних мисленневих пастках. До них належать твердження, якi регулюють роботу жiнки, хоча насправдi нiколи не були доведенi. Це упередженi думки, якi перекривають поступ жiнки на шляху до влади. Ось iхнiй список:

• Хто проявляе владу, той стане самотнiм!

• Завжди дотримуйся того, що тобi говорять! Хто мае владу, той експлуатуе iнших!

• Жiнки не здатнi брати на себе вiдповiдальнiсть! Жертвуючи стосунками, просуватися вгору – так нiхто не робить!

• Жiнки – сiрi кардинали! Щоб здобути владу, завжди треба боротися!

• Слухнянi дiвчатка не конкурують! Звання та титули – порожнiй звук!

• Володар продав свою душу!

• Я не можу ризикувати!

• Влада робить людину нелюбою!

• Хто високо злiтае, той низько падае!

Чи робить влада самотнiми?

Успiх та влада тiсно мiж собою пов’язанi, i кожен прагне бути успiшним по-своему. Що сильнiше бажання успiху, то ближче пiдступае прагнення влади. У професii шлях до успiху та влади називають кар’ерою. Ступивши на цю стежку, жiнки особливо побоюються стати самотнiми. Для бiльшостi жiнок це шлях, яким простують лише чоловiки. Адже вони е незламними одинокими воiнами – ними й захоплюються, i водночас iм спiвчувають. Якщо йти за жiночою логiкою, то самотнiй чоловiк обирае собi цей шлях. Зовсiм iнша справа – умовно могутня жiнка. Вона пригальмовуе власнi потреби у владi, у важливих мiсцях робить крок назад, наважуеться на пологий шлях, а не на крутий. Сумнiваючись, обирае дружбу, колектив, соцiальну близькiсть.

Така жiнка не усвiдомлюе, що влада й успiх з одного боку та самотнiсть з iншого не мають нiчого спiльного. Надто багато прикладiв владних одиноких чоловiкiв свiдчать про протилежне, i справдi дуже важко визнати, що цi чоловiки не можуть бути аргументом. Адже чоловiки надмiру наповнюють свою владу суперництвом, вiдмовою вiд проведення вiльного часу з друзями чи дозвiлля з сiм’ею. Водночас у такий спосiб вони створюють реальнi причини своеi самотностi. І така схема характерна як для чоловiкiв, так i для жiнок. Хоча жiнки не зобов’язанi переймати такий стиль влади, щоб стати успiшними та сильнiшими. Однак вони самi собi ставлять перешкоди на шл

ху, коли не наважуються випробовувати новi напрямки.

Деякi чоловiки й багато жiнок знецiнюють образ потужноi поодинокоi войовницi до рiвня покинутого напризволяще дiвчиська, в якого просто нема iншого виходу. Вони обзивають це дiвчисько сварливою Ксантiппою[4 - Ксантiппа – дружина давньогрецького фiлософа Сократа. Найiмовiрнiше, походила зi шляхетного роду, вищого за рiд Сократа. В iсторикiв немае чiтких згадок про те, що вона була сварливою, хоч саме такий у неi склався образ через риторичнi вправляння у фiлософських школах Грецii, де учнi повиннi були вигадувати дiалоги мiж мудрим Сократом та його антиподом – дружиною Ксантiппою. Це повнiстю спотворило образ дружини Сократа. Вiдтодi «ксантiппами» називають сварливих та дурних жiнок. (Прим. перекл.)], яка мусить пiклуватися про себе сама, адже ii нiхто не любить. Їi успiх мертвонароджений, i шлях на вершину вона обрала точно не з власних переконань. З такоi аргументацii не зрозумiло, чи влада робить самотнiм, чи самотнi жiнки страшенно прагнуть влади. А втiм, жiнки мають острах, що влада обов’язково зробить iх самотнiми. Вони в жодному разi не хочуть бути в уявленнi iнших покинутими напризволяще або ж провести життя старими дiвами.

Дуже важко уникнути такоi пастки. Хоча могутнi войовницi-одиначки й не обов’язково самотнi, проте зайнята кар’ерою жiнка справдi менше часу вiддае оточенню. Пiсля виконаноi роботи, можливо, вона б сама хотiла пiдтримки. Та все ж таки ii життя не позбавлене радостi та друзiв, i думки ii теж не виключно про роботу.

Навпаки, жiнки, якi ставлять у професii чiткi цiлi та з ентузiазмом виконують завдання, активнi й на дозвiллi. Вони використовують своi сили, щоб допомогти iншим, а iхня самовпевненiсть дае iм змогу попросити друзiв та колег про пiдтримку та дружне плече. Вони скидають у вiльний час тягар, насолоджуються вiдпусткою та спiлкуванням iз друзями.

Ларiсса вибралася з мисленневоi пастки про самотнiх владних людей. Вона енергiйно досягае професiйних цiлей, не побоюючись самоти. Їй подобаеться вирiшувати самостiйно й давати iншим чiткi розпорядження. Їй не заважае, коли хтось бувае виснаженим, невдоволено нарiкае чи показуе свою неприязнь через те, що ii вимоги не надто приемнi. Вона знавець своеi справи. Ця жiнка демонструе достатню професiйну твердiсть та мотивуе своiх спiвробiтникiв з вiдчуттям такту. Ларiсса – директорка пiдприемства фармакологiчноi промисловостi, одружена, виховуе двох дiтей вiком сiм та чотири роки. Їй часто закидають, що вона не справжня жiнка. Їй нiбито бракуе всього того, що повинна мати турботлива дружина та добра мати. В обiд на столi не стоiть тепла iжа для дiвчаток, а пiсля обiду iм доводиться забавляти себе самотужки. Їхня мати навiть iз домашнiми завданнями не допомагае. Лихi язики одразу ж запитують, для чого iй узагалi дiти, якщо вона ними не займаеться. До того ж вiдсутня й умовно важлива «розмова матерi з доньками» пiсля школи та дитячого садка. А ввечерi, коли такий самий професiйно зайнятий чоловiк повертаеться додому, на нього чекае порожня квартира або двое дiтей, якi одразу ж кидаються на свого батька. Сором i ганьба такiй жiнцi! Та Ларiсса не дае себе вибити з колii. Вона була готова до таких негативних клiше, бо пiдозрювала, що ii атакуватимуть. Однак пiдтримку знайшла в подруг та колег. Ларiсса дуже ретельно стежить за взаеминами в сiм’i i впевнена в тому, що робить. Час на iгри та розваги з дiтьми всiм приносить багато втiхи, а професiйна зайнятiсть лише збагачуе стосунки з чоловiком, який пишаеться успiхами дружини.

Ларiсса знае, що багато людей дивляться на неi скептично, але за плечима завжди будуть чоловiк та дiти. Тiльки подеколи й вона сама втрачае впевненiсть: коли хтось iз дiтей хворiе або коли старша дочка боялася ходити до школи. У такi митi вона спiлкуеться з чоловiком та дiтьми, шукае пiдтримки в тих людей, чия думка для неi справдi важлива.

Клiенти й колеги, чоловiки та жiнки намагаються за кожноi нагоди збити ii з пантелику, закидаючи iй байдужiсть до сiм’i. Інодi це справдi зачiпае, однак незабаром упевненiсть повертаеться. Якщо жiнка не в гуморi та впадае у вiдчай, то телефонуе чоловiковi чи подрузi, якi завжди допомагають знову пiдняти голову. І для могутнiх жiнок-воiнiв пiдтримка друзiв важлива. Незважаючи на такi винятки, прагнення до влади для багатьох жiнок все одно залишаеться вiчним табу. Навiть «нова жiнка» може тiльки трiшки бути владолюбною. Вона мае показувати результати, але хапати зiрки з неба не варто, бо одразу ж постане загроза самотностi. А всi зiрки з неба дiстають чоловiки. Пiдступний страх втратити жiночнiсть вiе вже вiд самого слова «кар’ера». Одна цiлком успiшна «кар’еристка» якось запропонувала: «Говорiмо краще “професiйне зростання”, бо слово “кар’ера” звучить так, нiби ми хочемо йти по трупах». Скромно просуватися вперед – ось найвища мета. Мимоволi це пiдштовхуе до мисленневоi пастки про небезпеку владолюбства. Робити кар’еру – жiнки цього не хочуть/не повиннi. Так i наполегливi жiнки тамують жагу до влади та прагнення кар’е

и через страх видатися черствими й холодними. Вони цiлий вечiр радяться про те, як найкраще замаскувати власну жагу до кар’ери, щоб не нашкодити стандартному клiше жiночностi та нiжностi. Коли ж опиняються позаду своiх колег-чоловiкiв, то вважають, що iх дискримiнують. Дiйсно, доброi посади вони в кращому випадку прагнуть упiвсили, пригальмовуючи через страх залишитися на самотi дорогою вгору. Дають шлях iншим, переважно чоловiкам, або ж терпляче вичiкують, зберiгаючи вiрнiсть своему шефу. Вони самi переводять стрiлки на запасний шлях, а переповненi щастям, отримують премiю за вiрнiсть.

Багато жiнок, якi мають чудовi шанси на пiдвищення, почуваються настiльки сильно прив’язаними до фiрми чи свого шефа, що не наважуються на змiни. Вони вдячнi за добре ставлення i вiрять у синицю в руцi.

Тримай своi iдеi при собi!

Жiнки часто дотримуються правил гри i вкрай рiдко запитують про iхнi передумови. Без жодноi критики вбудовують себе в систему усталених правил. Навiть маючи сумнiвний змiст, бiльшiсть правил спрямованi саме на те, щоб повернути жiнок до закрiпленоi за ними ролi.

Хто ж постiйно дотримуеться правил, той не може брати участi в iх формулюваннi. Тож ви мало що зможете змiнити чи зрушити з мiсця. Лише той, хто вибудовуе власнi, зручнi правила гри, твердо крокуе своiм шляхом. І тодi ми самi вигадуемо ролi, якi iншi для нас розiгрують. Тiльки тi, хто наважуеться заявити: «Це старе правило, яке менi не пiдходить, я спробую щось нове», – i пiсля цього дiе, зможуть утiлити в реальнiсть гарнi iдеi. Жiнки не навчилися самостiйно визначати мiру того, наскiльки iншi мають право втручатися в iхне життя. Через страх розпоряджатися iншими вони вiдмовляються вiд того, щоб самостiйно визначати своi прагнення. «Нова жiнка» теж зостаеться слухняною. Пута ii дитинства глибоко врiзаються в шкiру: вона ввiбрала в себе правила, норми i традицii матерi та бабусi. І така жiнка намагаеться дотримуватися цього, навiть якщо з ii життям та сучасним баченням власноi ролi воно не мае нiчого спiльного. Вона далi втискаеться в корсет староi ролi, навiть якщо поверх нього збираеться носити нову сукню. «Тримай при собi власнi пропозицii, iншi все одно знають краще за тебе. Ти тiльки осоромишся». Уже саме бажання змiнити чи проiгнорувати правила гри спричиняе вiдчуття провини. Влада для жiнки – це майже завжди щось таке, за що соромно. Типовий приклад – Петра. Вона часто iздить iз друзями на велосипедi, добре знае мiсцевiсть, але нiколи не пропонуе нового маршруту. Вона боiться, що iншi (в основному ii супутники чоловiчоi статi) вважатимуть ii всезнайкою або ще гiрше – владолюбною.

При цьому Петра справдi знае мiсцевiсть краще за них. Вона мучиться на бездорiжжi, бо ii супутники, захопившись, утратили орiентацiю, i таке трапляеться часто. І, хоча задоволення вiд спiльних катань на велосипедi в неi поступово зникае, Петра мовчить.

Багато жiнок дiють так само. У найкращому випадку можуть обережно зазначити, що iснуе оптимальнiше рiшення, або ж шепочуть це комусь на вухо. А врештi-решт вони все одно засмученi, бо нiхто не враховуе iхнiх думок або ж через те, що пропозицiю, яку вони висували майже пошепки, нiхто не почув.

Досягнути мети i все одно програти

Ще гiрше бувае тодi, коли жiнки досягають своiх прагнень, але в них виникае вiдчуття, що вони пригнiтили iнших. Вiдчуття експлуатацii людей терзае iх ще дужче за вiдсутнiсть влади, бо пов’язане зi страхом зловживання нею.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Виноски

1

У сучасну соцiологiю термiн увiв Роберт К. Мертон, але його можна знайти ще в працях Еббiнгауза за 1885 рiк. (Тут i далi прим. авт., якщо не зазначено iнше.)

2

Фей Велдон – британська письменниця, авторка романiв та кiносценарiiв, борець за права жiнок. (Прим. перекл.)

3

Ehrhardt, Ute, Wilhelm Johnen: Frauen steigen wieder ein, M?nchen 1991.

4

Ксантiппа – дружина давньогрецького фiлософа Сократа. Найiмовiрнiше, походила зi шляхетного роду, вищого за рiд Сократа. В iсторикiв немае чiтких згадок про те, що вона була сварливою, хоч саме такий у неi склався образ через риторичнi вправляння у фiлософських школах Грецii, де учнi повиннi були вигадувати дiалоги мiж мудрим Сократом та його антиподом – дружиною Ксантiппою. Це повнiстю спотворило образ дружини Сократа. Вiдтодi «ксантiппами» називають сварливих та дурних жiнок. (Прим. перекл.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить