Королiвство жахiв
Джин Фiллiпс

Джоан i ii чотирирiчний син прийшли до зоопарку ближче до вечора, коли бiльшiсть вiдвiдувачiв уже покинула його. Вони щасливi, вони чудово проводять час, i цей день для матерi й сина – майже iдеальний. Коли вони вже збираються додому, те, що випадково побачила Джоан, змусить ii тiкати з маленьким сином на руках… Три години шаленого страху, три години як вiчнiсть…

Джин Фiллiпс

Королiвство жахiв

© Gin Phillips, 2017

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2017

***

Еллi, яка мае цiлi свiти всерединi нього

Я просто хочу знати, чи може звук створити хлопчика.

Або чи стае жiнка матiр’ю, коли iй здаеться, що вона чуе,

як дитина плаче за нею.

    Елiзабет Г’югi. Запитання для Емiлi

4:55 пополуднi

Протягом досить тривалого часу Джоан примудрялася балансувати на кiнчиках пальцiв своiх нiг, iз зiгнутими колiньми, пiдмiтаючи спiдницею пилюку. Але зрештою ii стегна не витримали, й вона опустила руку i приземлилася на пiсок.

Щось укололо ii в стегно. Вона обмацала свою ногу, й дiстала звiдти невеличкий пластиковий спис – не довший за палець – й анiтрохи не здивувалася, бо вона завжди знаходила дрiбну зброю в найнесподiванiших мiсцях.

– Ти загубив свого списа? – запитала вона. – Чи це скiпетр?

Лiнкольн не вiдповiв, хоча взяв шматочок пластику з ii розкритоi долонi. Вiн явно чекав, коли ii нога вище колiна стане йому доступною. Вiн зручно всiвся на нiй, зовсiм не забруднившись пiском. Вiн мав своi химери: скажiмо, нiколи не любив малювати пальцем на пiску.

– Тобi потрiбен нiс, мамо? – запитав вiн.

– Я маю носа, – вiдповiла вона.

– Ти хочеш ще одного?

– Хто б цього не хотiв?

Його темнi кучерi вже пора пiдстригти, й вiн вiдкинув iх рукою з лоба. Листя падало навколо них. Дерев’яний дах, пiдпертий грубими палями, створював для них досконалий затiнок, але поза ним сiрий гравiй був змережаний плямами свiтла й тiней, що змiщувалися, коли вiтер вiяв мiж деревами.

– Де ти береш цi зайвi носи? – запитала вона.

– На складi носiв.

Вона засмiялася, посунувшись на руках, вiдчуваючи вологий пiсок. Вона виколупала з-пiд нiгтiв кiлька розмоклих пiщинок. Яма динозаврiв була завжди мокрою й холодною, туди нiколи не проникало сонячне промiння, та, попри пiсок на ii спiдницi та листя, що налипло на ii светр, це було ii улюблене мiсце в зоопарку – збоку вiд головних стежок, за каруселлю, неподалiк вiд дитячого зоопарку, де тварин можна погладити, й клiток iз пiвнями, проте далеченько вiд лiсистоi мiсцевостi, позначеноi лише табличкою ЛІСОВА ЗОНА. Там лише дерева та скелi, й кiлька самотнiх тварин блукали понад вузькими гравiйними стежками. Там е також гриф, який живе в загонi, й також бозна-чого стоiть iржавий пiкап, завалений усiляким мотлохом. Блискуча iграшка у формi сови, яку можна жувати. Дикi iндички, що завжди нерухомо сидять, вона не певна, що вони мають ноги. Витiвка якогось жорстокого мисливця, що зробив собi намисто з iндичих нiг.

Їй подобалися випадковi дивовижi цього лiсу, що претендували на справжню привабливiсть. Мiж деревами тут був натягнутий канат, хоча вона нiколи не бачила, щоби по ньому хтось iздив. Вона пам’ятала анiматронних динозаврiв, якi були тут десь два роки тому, а одного разу тут був навiть слiд зацькованого привиду. Існували тут також натяки на бiльш далекi втiлення. Вона припускала, що величезнi валуни е справжнiми, втiм, можливо й нi. І навiщо тут паркани й хатина першопрохiдникiв? Усе це було споруджено без певноi мети. Порожнi зацементованi басейни, можливо, готувалися як водопоi для великих ссавцiв. Тут е випадковi стежки, а знаки були розставленi безсистемно, щоби, прогулюючись, люди не дуже на них зважали: на одному деревi висiла табличка з його назвою «сасафрас», тодi як двадцятеро дерев навколо нього не мали назв.

– А зараз дозволь менi тобi щось сказати, – почав Лiнкольн, поклавши руку iй на колiно. – Ти знаеш, чим може користуватися Одiн?[1 - Одiн – веховний бог у германо-скандинавськй мiфологii. (Тут i далi прим. пер.)]

Вона це знала, вона довiдалася дуже багато про нордичних богiв останнiм часом.

– Складом очей? – припустила вона.

– Так. Справдi. Бо так вiн може не носити своеi пов’язки на оцi.

– А може, вiн хоче носити пов’язку на оцi?

– Можливо й хоче, – погодився Лiнкольн.

Пiсок навколо них був укритий пластиковими героями та мерзотниками: Тор i Локi[2 - Локi – один iз популярних богiв скандинавськоi мiфологii.], Капiтан Америка[3 - Капiтан Америка – супергерой iз комiксiв.], Зелений Лiхтар[4 - Зелений Лiхтар – iм’я багатьох вигаданих персонажiв, якi з’являються в комiксах.] i Залiзний Чоловiк[5 - Залiзний Чоловiк – вигаданий персонаж мультиплiкацiйних фiльмiв. Тут iдеться про те, що Лiнкольн, якому чотири роки, живе бiльше в уявному свiтi, нiж у реальному.]. Усi вони зрештою стануть супергероями. Уявнi скелети були захованi пiд ними в пiщанiй ямi – хребти

когось доiсторичного звiра стримiли з пiску позад них, а поблизу стояло вiдро зi щiточками для змiтання пiску. Вона й Лiнкольн мали звичай приходити сюди й розкопувати кiстки динозаврiв, це було в його колишньому життi трирiчного хлопчика. Але тепер, через два мiсяцi пiсля свого четвертого дня народження, вiн бiльше захоплювався втiленнями звiрiв, анiж своiми колишнiми археологiчними знахiдками.

Яма динозаврiв – це тепер Острiв Тишi, в’язниця, в якiй сидить Локi, пiдлий брат Тора, й – коли не постае питання про зайвi носи – повiтря вiдлунюе вiд звукiв епiчноi битви, пiд час якоi Тор намагаеться примусити Локi признатися, що вiн створив вогненного демона.

Лiнкольн нахиляеться вперед, i його епiчне життя тривае.

– Пiдлий мерзотник захихотiв, – каже вiн. – Але в Тора виникла iдея!

Вiн називае цi фантазii своiми iсторiями, й вони можуть тривати годинами, якщо вона дозволить. Вона волiе слухати тi, де вiн вигадуе власних персонажiв. Так вiн придумав мерзотника на iм’я Конячий Чоловiк, що обертае людей на коней. Його непримиренним ворогом е Фон Кiнь, який знову обертае цих коней на людей. Такий собi зловiсний цикл.

Джоан майже не чула голосу Лiнкольна, що змiнював тон та iнтонацiю, намагаючись умовити своiх вигаданих персонажiв пiти з ними. Але iй iшлося легко. Вранцi тут прогулювалося багато чоловiкiв та жiнок у шортах, але у другiй половинi дня багато вiдвiдувачiв покинуло зоопарк. Вона й Лiнкольн нерiдко приходили сюди, пiсля того як вона забирала його зi школи – вони по черзi вiдвiдували зоопарк, i бiблiотеку, й науковий музей – й вона завжди, коли могла, водила його до лiсу. Тут сюрчали цвiркуни чи щось подiбне до цвiркунiв, щебетали пташки й шелестiло опале листя, але не лунали жоднi людськi звуки, крiм голосу Лiнкольна, що проголошував свiй дiалог. Вiн запозичував жаргон говiрки героiв, i мiг бездумно повторювати iхню балаканину, й робити ii своею.

– На його поясi була секретна зброя!

– Його пiдступний план провалився!

Вiн тремтiв вiд збудження. Тремтiла кожна його частина, вiд пальцiв на ногах до пальчикiв на руках, стиснутих у кулаки. Тор злетiв у повiтря, й Лiнкольн пiдстрибнув, й вона запитала себе, чи йому подобаеться думка про те, що добро перемагае зло, чи його просто збуджуе битва, й вона думае про те, коли вона почне пояснювати йому, що iснуе промiжна зона мiж добром i злом, в якiй живе бiльшiсть людей, але вiн такий щасливий, що вона не хоче ускладнювати речi.

– Ти знаеш, що станеться потiм, мамо? – запитав вiн. – Коли Тор його поб’е?

– А що? – запитуе вона.

Вона вдосконалила мистецтво слухати лише половиною себе, тодi як друга ii половина напiвобертаеться й дивиться на всi боки.

– Локi справдi впливав на думки Тора. Та коли Тор його поб’е, то вiн утратить свою силу!

– Он як, – каже вона. – А що потiм?

– Тор урятуе день!

Вiн не замовкае:

– Але з’являеться новий негiдник у мiстi.

Вона тим часом нахиляеться й поправляе своi сандалi. Вона думае.

Вона думае, який весiльний подарунок пiднести своему друговi Мюррею – е один художник, який малюе собак, i одна з його картин здаеться iй зовсiм непоганою, тож iй слiд вiдправити йому листа електронкою iз замовленням, хоча слово «замовлення» може бути образливим для художника. Вона пригадуе, що збиралася вранцi зателефонувати своiй двоюрiднiй тiтцi, й думае, що, можливо, натомiсть – вона мае звичай розв’язувати тут безлiч проблем, вона переживае сплеск ментальноi ефективностi, коли син заривае Локi в пiсок – може, замiсть телефонувати своiй двоюрiднiй тiтцi, вона надiшле iй посилку зi смiшною паперовою сумкою, на якiй Лiнкольн намалював у школi мавпу. Звичайно ж, подарувати витвiр мистецтва – це краще, нiж просто зателефонувати, хоч у цьому е певний егоiзм, позаяк вона ненавидить розмовляти по телефону, й, звичайно ж, це боягузливий компромiс, вона знае, проте все одно вона зупиняеться на паперовiй сумцi з малюнком мавпи. Вона думае про те, з якими труднощами вдягаеться ii тiтка. Вона думае про шматки бананiв, якi залишилися в кухоннiй шафi. Думае про Брюса Бокслайтнера. У своiй далекiй юностi вона захоплювалася цим актором у кiнофiльмi «Опудало й мiсiс Кiнг», i вона вiдкрила, що цей фiльм повнiстю повторюеться в iнтернетi, тож вона ще раз переглянула його серiю за серiею – його повторювали в 1980 роцi – зi шпигунами часiв холодноi вiйни й рекламою догляду за волоссям – й вона не пригадуе, коли Лi й Аманда нарештi поцiлувалися, в кiнцi другого чи третього сезону, й у другому сезонi можна подивитися ще шiсть серiй, але вона завжди могла перестрибнути на третiй.

Дятел застукотiв десь поблизу, уриваючи ii роздуми. Вона помiтила, що бородавка на руцi Лiнкольна побiльшала. Вона стала схожа на анемон. Тiнi на гравii стали змiщуватися, а Лiнкольн зловiсно зареготав, i ii вразив той факт, що цими днями пополуднi, коли ii син усiею своею вагою вмощувався на ii колiнах, лiс навколо них ставав якимсь загадковiшим.

Тор упав iй на ноги, його пластикова голова вдарила ii по пальцю.

– Мамо?

– Чого тобi?

–

Чому в кiно Тор воюе без шолома?

– Я думаю, в шоломi важче бачити.

– Але хiба вiн не хоче захистити свою голову?

– Я думаю, iнодi вiн надiвае шолом, а iнодi нi. Залежно вiд свого настрою.

– Як на мене, то вiн повинен захищати свою голову весь час, – сказав малий. – Небезпечно воювати без шолома. Як ти гадаеш, чому Капiтан Америка накривае голову лише каптуром? Це поганий захист – хiба нi?

Пол знуджуеться вiд цього базiкання про супергероiв – ii чоловiк волiе радше розмовляти про футбол та про гравцiв баскетбольноi лiги – але Джоан не мае нiчого проти такоi балачки.

Колись вона була зачарована Диво-Жiнкою, Супер-Друзями, Неймовiрним Халком. «Хто переможе в битвi, — одного разу запитала вона свого дядька, – Супермен чи Неймовiрний Халк?» Вiн вiдповiв: «Якщо Супермен програватиме, вiн завжди може вiдлетiти геть». І ця вiдповiдь здалася iй блискучою.

– Капiтан Америка мае щит, – сказала вона Лiнкольну. – Вiн у нього для захисту.

– А що, як вiн не зможе вчасно накрити ним голову?

– Вiн дуже швидкий.

– І все ж таки, – запитав вiн, бо ii вiдповiдь не переконала його.

– Ти знаеш – ти маеш слушнiсть, – сказала вона, бо вiн справдi ii переконав. – Вiн таки повинен носити шолом.

Великий, штучно виготовлений валун, бежевий та опуклий, утворював задню стiну улоговини, i якесь мале звiрятко рило землю за ним. Вона сподiвалася, що то не пацюк. Вона уявила, що то бiлка, але примусила себе не обертати голови.

Джоан вiдкрила свою сумочку, щоби поглянути на телефон.

– Певно, нам треба рушити до виходу не пiзнiше, як через п’ять хвилин, – сказала вона.

Як i завжди, коли мати каже, що час припинити гру, Лiнкольн прикинувся, нiби вона нiчого не говорила.

– Чи Доктор Доля[6 - Ідеться про комп’ютену гру.] завжди носить маску? – запитав вiн.

– Ти мене чув? – запитала вона.

– Авжеж.

– Що я сказала?

– Що нам час iти.

– Ти правильно почув, – пiдтвердила вона. – Доктор Доля завжди ходить у масцi. Через своi шрами.

– Шрами?

– Так, через шрами, якi вiн дiстав пiд час лабораторного експерименту.

– А чому шрами вимагають вiд нього носити маску?

– Бо вiн хоче прикрити iх, – каже вона. – Вiн думае, що вони бридкi.

– А чому вiн думае, що вони бридкi?

Вона задивилася, як падае свiтлий помаранчевий листок.

– Бо вони змiнюють його зовнiшнiй вигляд, – сказала вона. – Люди iнодi не хочуть, щоб iхнiй вигляд змiнювався.

– Менi не здаеться, що шрами бридкi.

Коли вiн сказав цю фразу, гострий, гучний звук пролунав над лiсом. Два виляски, потiм ще кiлька. Так наче десь вибухнули балони. Або феерверк. Вона спробувала уявити собi, що хтось може робити в зоопарку, утворюючи такi виляски. Щось пов’язане зi святкуванням Гелловiна? Вони повсюди увiмкнули лiхтарi – не тут, у лiсовiй зонi, але скрiзь над популярними стежками – то, може, десь полетiв трансформатор? Десь на будiвництвi хтось працюе вiдбiйним молотком?

Пролунав iще виляск. Іще й iще. Надто гучно для балонiв, надто низька частотнiсть для вiдбiйного молотка.

Пташки мовчали, але листя осипалося з дерев.

Лiнкольн анiтрохи не стривожився.

– Чи можу я застосувати свого Бетмена для Доктора Долi? – запитав вiн. – Вiн одягнений у чорне. Чи можеш ти пошити йому маску вiдповiдного кольору?

– Звичайно, – вiдповiла Джоан.

– А з чого ти ii зробиш?

– З фольги, – запропонувала вона.

Бiлочка вистрибнула на накривку смiттевого бака, й Джоан почула, як вона пошкреблася, перебiгши на дерево.

– А що ми зробимо з шарфами? – запитуе Лiнкольн.

Вона подивилася вниз на нього.

– З шарфами? – перепитала вона.

Вiн кивнув головою. Вона кивнула йому у вiдповiдь, обмiрковуючи його слова. Вона намагалася розшифрувати роботу його мозку: це е часткою ii материнськоi турботи, яка тiшила ii все бiльше, що вона не знала про ii iснування. Розум сина був складний та унiкальний, вiн створював своi власнi свiти. Увi снi вiн iнодi вигукував цiлi речення – «Я не пiду сходами!» – й iснували вiкна в його внутрiшнiй структурi, проблиски, але вона нiколи реально не знатиме всього, й це найбiльше збуджувало ii. Вiн був окремим створiнням, таким як i вона.

Шарфи. Вона намагалася розв’язати цю загадку.

– Ти говориш про шарфи на його обличчi?

– Так. Про тi, якi вiн вважае бридкими.

Вона засмiялася.

– Розумiеш, я казала «шрами», як отой, що його ти бачив у тата на руцi, там, де вiн ошпарився окропом у дитинствi. Або слiди на моему колiнi, якi з’явилися там, коли я впала.

– Он як, – промовив вiн iз дурнуватим обличчям. Вiн також засмiявся, бо вiдразу зрозумiв жарт. – Шрами, а не шарфи. То вiн не думае, що шарфи бридкi?

– Я не знаю, якоi думки Доктор Доля про шарфи, – каже вона.

– У нього на обличчi iх нема.

– Нема. Там е шрами.

Вона слухала сина, мiркуючи, як доступнiше викласти йому iдею про шрами, разом з тим переймаючись пострiлами. Втiм, це не могли бути пострiли. Бо якби вони були, вона тепер чула б щось iнше. Зойки, або сирени, або голоси з гучномовцiв, якi про щось би повiдомляли.

Але нi

ого такого не було.

Вона бачила надто багато битв.

Вона поглянула на час на своему телефонi. Залишилося всього кiлька хвилин до закриття зоопарку, i iх цiлком можуть не побачити тут, у лiсi. Вона кiлька разiв уявила собi таку картину: вони отаборилися в зоопарку на нiч, можливо, навiть умисне, заховавшись тут, щоб навiдати тварин посеред глупоi ночi – у дитячих книжках пишуть про такi ситуацii. Сподiватися на успiх, звичайно, безглуздо, бо в зоопарку, безперечно, е охоронцi.

Їм пора йти.

– Нам треба йти, мiй любий, – сказала вона, знiмаючи його зi своiх колiн, чекаючи, коли вiн перенесе свою вагу на власнi ноги, що вiн зробив неохоче.

Вона хотiла, щоб вiн одягнув курточку, але вiн заприсягся, що йому не холодно, тому вона залишила ii в автомобiлi.

– Ми ще маемо трохи часу? – запитав вiн.

Вона пiднялася з пiску i взулася в сандалi. Перевага, яку вона вiддала сандалям, позбавила ii морального авторитету вимагати вiд нього, щоб вiн надягнув курточку.

– Нi, – вiдповiла вона. – Уже майже о пiв на шосту. Час закриття зоопарку. Менi шкода. Ми повиннi якнайшвидше звiдси забратися, бо нас можуть замкнути тут.

Вона вже почала нервуватися через таку ймовiрнiсть – вона надто затрималася, i iм ще треба вийти з лiсу, а потiм здолати довгу дорогу через дитячу зону, й вони справдi ризикують натрапити на замкнену браму.

– Ми можемо зупинитися на майданчику для гри й перейти через мiст? – запитав Лiнкольн.

– Не сьогоднi. Ми можемо прийти сюди завтра.

Вiн кивнув головою i вийшов iз пiску на рiденьку траву. Вiн не любив порушувати правил. Якщо працiвники зоопарку кажуть, що iм час iти додому, то вiн пiде додому.

– Ти допоможеш менi взути черевики? – запитав вiн. – І вкинеш моiх хлопцiв у свою сумочку?

Вона нахилилася, змела з його нiг пiсок, потiм натягла шкарпетки на його блiдi пальцi та його широкi незграбнi ступнi. Застебнула його тенiснi черевики, пiдняла голову й побачила кардинала, що сiв бiля неi на вiдстанi простягненоi руки. Звiрi й птахи зовсiм iх тут не боялися. Вона iнодi бачила зграю горобцiв, бурундукiв або бiлок на вiдстанi кiлькох футiв – вони спостерiгали за битвою, яку влаштовував малий Лiнкольн.

Мати вкинула його пластиковi фiгурки у свою сумочку.

– Зроблено, – сказала вона.

5:23 пополуднi

Джоан обшукала пiщану яму, чи вони не забули в нiй якихось пластикових чоловiчкiв, а тодi взяла Лiнкольна за руку й вивела його на стежку, по якiй можна було вийти з лiсу. Цiкаво, коли вже вiн не захоче триматися за ii руку, але поки що вони обое були задоволенi цим контактом. Дерева закiнчилися вже через двадцять крокiв – тут, власне, був не лiс, а iлюзiя лiсу – i стало чути плюскiт водоспаду, де потiк води розбивався на камiннi перед вольером видр.

Видри були одними з iхнiх улюблених тварин, одними з тих, якi могли вiдвернути увагу Лiнкольна вiд його фантазiй. Двi видри мешкають у вольерi, що мае вигляд великоi печери, де над ними нависае штучна скеля, а тварини вигинаються, вистрибують i пiрнають у басейнi iз зеленавою водою за широкою скляною стiною. Скелi нависають над стежкою, й водоспад шумить над головами вiдвiдувачiв i виливаеться в басейн для утримання черепах, густо зарослий лiлiями, очеретом i якимись рослинами, що цвiтуть червоними квiтами. Стежка, яка виходила з лiсу й закручувалася навколо басейну, завжди здавалася iй найгарнiшим мiсцем лiсовоi територii – але тепер вона була зовсiм порожня.

Лiнкольн засмiявся поруч з нею.

– Поглянь на видру. Помилуйся, як вона плавае.

Вiн усе ще погано вимовляв звук «р». «Видля» каже вiн замiсть «видра».

– Менi подобаються ii лапи, – сказала вона.

– Хiба вона мае лапи? А не плавцi? Справжнi лапи, схожi на лапи собаки або лапи з пальцями, як у мавпи?

Вона вiдчула спокусу зупинитися й розповiсти йому про анатомiю видр – вона, либонь, найбiльше хотiла, аби вiн зрозумiв, що життя наповнене дивовижами, якi не варто обминати увагою. «Поглянь, як гарно», – сказав вiн iй одного разу, дивлячись на калюжу бензину на паркувальному майданчику зоопарку – але в них не було часу. Вона потягла його за руку, i вiн не чинив iй спротиву, хоч його голова не хотiла вiдвертатися вiд видри. Коли вони ступили на дерев’яний мiсточок, вода обабiч якого була вкрита лiлiями, iй захотiлося побачити когось ще, ще одну родину, яка базiкае, також запiзнюючись до виходу. Втiм, вони звикли мати стежку тiльки для себе. Вони часто нiкого на нiй не бачили, коли надвечiр поспiшали до виходу, бо вони схильнi запiзнюватися. Вона прискорила ходу.

– Ти хочеш побiгти? – запитала вона.

– Нi.

– Може, побiжиш пiдстрибуючи?

– Нi, не хочу, – сказав вiн, ще бiльше сповiльнюючи ходу.

Їй iнодi здавалося, що його рiшучiсть чогось не робити перебувала в прямiй пропорцii до того ентузiазму, який виявляла вона. Вiн повiльно дибав дерев’яним мiсточком, зупиняючись, щоб вiдiгнати комара або подивитися вниз на дзеркального коропа. Вiн геть зупинився, щоб почухати собi пiдборiддя. Коли вона попросила, щоб вiн поквапився, вiн спохмурнiв

i вона знала з виразу його обличчя, чого вiн зараз попросить.

– Я хочу, щоб ти взяла мене на руки, – сказав вiн.

– Я не можу нести тебе всю дорогу до автомобiля, – вiдповiла вона. – Ти став надто великий.

Вона побачила, як обвисла його губа.

– Пропоную тобi компромiс, – сказала вона, перш нiж iхня суперечка загостриться й ще бiльше сповiльнить iхню ходу. – Я вiзьму тебе на руки, коли ми дiйдемо до опудал, i звiдти тебе понесу. Якщо ти швидко дiйдеш до них.

– Гаразд, – погодився вiн, хоч його голос тремтiв, а губа випнулася бiльше, й вiн почав хлипати, хоч i переставляв ноги водночас iз ii ногами.

До неi дiйшло, що дарма вона не поставила умови, аби вiн не скиглив, доки йтиме. Вiн прийняв ii умову лише в технiчному розумiннi. Вiн мiг заплакати через кiлька секунд, й одразу його увагу могла вiдвернути якась перебiжна думка про шолом Тора або про пiдбите око Одiна. Ця думка могла примусити його заплакати ще голоснiше, й тодi вона капiтулювала б i таки взяла на руки, бо вiн уже пройшов досить довгий шлях, не нарiкаючи, на своiх маленьких нiжках. Не виключено, що вiн не перестане плакати, й вона зупиниться й примусить його пройти пiшки весь шлях до автомобiля, бо вона не хотiла, аби вiн став вередливою дитиною.

Вона дотримувалася такоi системи стримувань i рiвноваг, що спиралася на розрахунки майбутнiх вигод i невигод.

Бабка лiтала в повiтрi, раз у раз пiкiруючи вниз. Чапля проходила понад краем води. Лiсова стежка петляла мiж деревами й густою травою.

Лiнкольн перестав плакати, й вона була майже переконана, що вiн мугикав собi бойову пiсню «Бульдогiв Джорджii» – «Слався, слався, стара Джорджiе! Слався, слався, стара Джорджiе!», хоч коли вона закiнчила свою думку, вiн перемкнув свiй голос на «Тексас лонгхорнз». Нiхто з iхньоi родини не був прихильником цiеi футбольноi команди, але вiн усмоктуе в себе бойову лiрику, як усмоктував супергероiв та мерзотникiв.

Вiн колекцiонер. Вiн збирае все, що його зацiкавило.

Крiзь дерева вона побачила верх каруселi, схожий на намет. Вiн блищав бiлим кольором на тлi помийного неба. Вони проминули дротяну загорожу, за якою жив одноногий орел, i майже невидиму клiтку для двох бiлих чапель. Тут лежали колоди на травi та бур’янах жовто-зеленого кольору. Вона пiдiйшла до гiлки, яка висiла вгорi, й один з листочкiв, вiдокремившись вiд неi, обернувся жовтим метеликом i знявся вгору.

Нарештi вони пiдiйшли до бетонноi дорiжки, широкоi, як дорога. На стовпах паркану стримiли гарбузи з отворами на мiсцi очей та лампочками всерединi.

Вони ступили кiлька крокiв у цивiлiзацiю, й Джоан подивилася на карусель. Вона була нерухома й мовчазна; намальованi жирафи, зебри, ведмедi, горили та страуси завмерли на своiх мiсцях. Лiнкольн любив кататися на каруселi, хоч i сiдав верхи тiльки на зебру. Тепер карусельнi тварини були накритi гумовими попонками, й виготовленi фiрмою «Клiнекс» крихiтнi привиди лiтали над ними, звисаючи з дерев’яного обрамлення. Вона й Лiнкольн пiдiйшли дуже близько до каруселi, i ii бiле накриття нависло над ними, свiтле й спокiйне.

– Мамо, – попросив вiн, – вiзьми мене на руки.

– Коли пiдiйдемо до страхопудiв, – сказала вона, нехтуючи його простягненi до неi руки. – Трошки далi.

Цього разу вiн не протестував. Вони поквапно поминули карусель, йдучи в напрямку автоматiв з iжею та дитячого парку з бризками, де досi над синьо-малиновою поверхнею води на довжину людськоi руки здiймалися водограi.

– Тут жила Медуза, – проголосив Лiнкольн, i вона подивилася понад збуреною водою на затiнене мiсце з кам’яними статуями черепахи, жаби та ящiрки. Щоразу, коли вони бачать витесанi з каменю статуi, це означало, що Медуза тут була.

– Тут була Людина-Павук, – повiдомив Лiнкольн, дивлячись на павутину.

– Бiдолашнi хлопцi, – сказала вона, бо вона щоразу це каже, коли вони минають жертви Медузи.

– Вони мали б не розплющувати очей, – зауважив вiн, бо це вiн казав щоразу.

Вона подивилася на темне скло кав’ярнi «Коала» з ii полицями загорнутих у пластиковi обгортки сандвiчiв та круто зварених яець, але не побачила всерединi нiякого руху. Пластмасовi стiльцi вже стояли догори нiжками на столах. Працiвники ресторанiв зазвичай зачиняли своi заклади за п’ятнадцять хвилин до закриття, тому вона не здивувалася.

Вони звернули праворуч, до майданчика для гри зi скелястими горами та пiдвiсного мiсточка. Колись Лiнкольн виявляв цiкавiсть до Антарктики, й тодi вони дивилися на великi валуни, як на айсберги. Останньоi весни вiн грався в лицарiв i за?мки на пiдвiсному мiстку, горлаючи на невидимих королiв, щоб вони викотили гармати й зарядили катапульти каменями. Тепер цей самий мiсток завжди був пофарбований у колiр веселки – стежки Тора, якою вiн спускаеться до землi. Через рiк Лiнкольн пiде в дитячий садочок i цi днi супергероiв для нього поблякнуть i будуть замiненi чимось, чого вона не може вгадати, а згодом i зоопарк буде чимось замiнений, життя триватиме, й цей хлопець, що тримаеться за ii руку, стане чимось зовсiм iншим.

Вони тепер не

атримувалися, проминаючи крамницю подарункiв i дерев’яну статую, де хлопець може просунути голову в отвiр й уявити себе горилою. Вони сповiльнили ходу бiля захаращеного водоростями акварiума на краю майданчика для дiтей – Лiнкольн не мiг утриматися вiд спокуси й не подивитися на велетенську черепаху – i попереду них з’явилася жiнка старшого вiку, лише за кiлька ярдiв вiд стiнки акварiума, трохи вiдхиляючись назад. Вона тримала в руках черевичок.

– Скелi закiнчилися, Таро, – сказала вона, i в ii голосi пролунав веселий розпач, що дозволив упiзнати ii як бабусю. – Ходiмо далi.

Двое бiлявих дiвчаток, безперечно сестри, теж з’явилися на виднотi, й бабуся нахилилася й вiддала черевичок меншiй дiвчинцi. Їi волосся було заплетене в кiски, й вона здавалася меншою, нiж Лiнкольн.

– Нам треба поспiшати, – сказала бабуся, натягуючи гумову сандалю на маленьку нiжку.

Потiм вона випросталася.

Менша дiвчинка щось промовила, надто тихо, хоч вони тепер перебували за кiлька футiв одна вiд одноi. Кiлька мух ударилися об акварiумне скло.

– Я тебе роззую, коли ми сядемо в машину, – сказала бабуся, вiдсапуючись.

Вона ступила крок, хитаючись, але тримаючи за руки обох дiвчаток. Вони зиркнули на Лiнкольна, але жiнка швидко потягла iх уперед.

– Це iхня бабуся, – повiдомив Лiнкольн, несподiвано зупиняючись, досить раптово, щоб смикнути Джоан за руку.

– Я теж так думаю, – прошепотiла вона.

Джоан подивилася на старшу жiнку – вона вiдчула в повiтрi хiмiчний запах, запах парфумiв, що нагадав iй про мiсiс Меннiнг, яка в останнiй день у школi в шостому класi подарувала iй, i нiкому iншому, книжку пiд заголовком «Острiв голубих дельфiнiв», але жiнка та ii онучки вже пiшли, зникнувши за поворотом акварiума.

– Якби я мав бабусю, вона була б схожою на цю? – запитав Лiнкольн.

Останнiм часом вiн зациклився на дiдусевi й бабусi. Джоан сподiвалася, що ця примха швидко помине, як i всi iншi його забаганки.

– Ти маеш бабусю, – сказала Джоан, знову пiдштовхуючи його вперед. – Матiр твого тата. Вона була в нас на Рiздво, пам’ятаеш? Вона лише живе далеко. Нам треба поспiшати, мiй любий.

– У деяких людей е й бабусi, й дiдусi. Я маю тiльки одну бабусю.

– Нi, ти маеш аж трьох. Забувся? Тепер поквапмося, а то вскочимо в халепу.

Магiчнi слова. Вiн кивнув й прискорив ходу, обличчя в нього було серйозне й рiшуче.

І тут пролунав ще один виляск, гучнiший i ближчий, анiж ранiше, – потiм у повiтрi пролунало iх iще з десяток. Вона подумала, це щось пов’язане з гiдравлiкою.

Вони пiдiйшли до ставка – найбiльшого в зоопарку, розмiрами майже з озеро – i вона помiтила, як на водi промайнули лебедi. Стежка роздвоiлася: права гiлка мала провести iх навколо далекоi сторони басейну, крiзь дiлянку африканських тварин, але лiва швидше приведе iх до виходу. Вона побачила зелений i червоний зблиск папуг попереду, напрочуд спокiйних. Їй подобався цей невеличкий острiв посеред забетонованоi землi – обкладений цеглою басейн iз зарослими травою берегами й високими деревами – це iхня перша й остання зупинка, фiнальний ритуал кожного вiзиту.

– Ану спробуй наслiдувати голос папуги, – сказала вона йому.

– Менi немае потреби пробувати, – вiдповiв малий. – Я лише хочу побачити страхопудiв.

– Ми подивимося на них пiд час ходьби.

Довгий ряд страхопудiв вишикувався понад парканом басейну. Багато з них мали гарбузи замiсть голiв, i Лiнкольн був зачарований ними. Вiн любив Супермена й любив астронавта з гарбузовою головою, розмальованою пiд бiлий космiчний шолом, та особливо подобався йому Кiт у Капелюсi.

– Гаразд, любий, – погодилася вона.

Вiн випустив ii руку й пiдняв своi руки.

Вона подивилася понад парканом, зосередивши погляд на яскраво-голубiй гарбузовiй головi Кота Пiта. Близько половини страхопудiв, що стояли попiд парканом, попадали. Вона припустила, що iх повалив вiтер, але нi, великого штормового вiтру не було. Проте страхопуди були поваленi, з пiвдесятка розкиданi попiд клiткою папуг i трохи далi.

Нi, це не страхопуд. Не страхопуд.

Вона побачила, як рухаеться рука. Побачила тiло, надто маленьке, щоби бути опудалом. Спiдниця на ньому була непристойно задерта до бiлого стегна, ноги зiгнутi.

Вона не квапилася пiдняти погляд, та коли подивилася далi, повз фiгури, що лежали на землi, повз папуг, до довгоi присадкуватоi будiвлi з публiчними туалетами й написами на дверях ТІЛЬКИ ДЛЯ СЛУЖБОВЦІВ, вона побачила чоловiка, що стояв нерухомо, дивлячись у протилежний вiд неi бiк. Вiн стояв бiля водограю. Вiн був у джинсах i в темнiй сорочцi, без куртки. Його волосся мало брунатний або чорний колiр, бiльше вона нiяких деталей помiтити не могла та й не могла пропустити це, коли вiн нарештi зворухнувся. Вiн ударив ногами по дверях туалету, наставивши лiкоть, щоб вони знову не зачинилися, в його правiй руцi було щось подiбне до гвинтiвки з довгим чорним стволом, ii вузький кiнець простягся, як антена, повз його темну голову, коли вiн зник за свiтло-зеленою стiною жiночого туалету.

Джоан подумала, що бiля папуг в

дбувся якийсь iнший рух, хтось iще стояв на ногах, але вона вже вiдвернулася й не дивилася далi.

Вона схопила Лiнкольна й пiдняла його. Ноги йому важко гойдалися, коли вона притисла його до себе, ii права рука схопилася за лiвий зап’ясток пiд його сiдницями, i ii руки з’едналися.

Вони кинулися бiгти.

5:32 пополуднi

Вона побiгла вперед, не до повалених страхопудiв, звичайно, а навколо басейну, до «Африки». Коли вона бiгла, iй спало на думку, що вона могла б повернути назад, у лiс, i що вона може ще повернути й побiгти до затiнку iхньоi пiщаноi ями або до високих дерев, але вона не захотiла повертатися назад, бо не була певна, що незнайомець – незнайомцi? – не бачив i вiн не стане переслiдувати iх, обравши час, бо вiн мае рушницю i квапитися йому немае куди. До того ж iснуе частина ii, яка не хоче повертатися назад, яка думае, що лiпше бiгти вперед. Безпечнiше.

Швидше. Швидше. Швидше. Це слово повторювалося в ii головi. Їi ноги стукотiли по бетону в ритмi з ним.

Джоан уявила собi, як чоловiк iз рушницею стежить за ними, робить першi кроки в iхньому напрямку, обминае басейн, усмiхаеться на всю ширину рота. Вона уявила, як вiн набирае швидкiсть.

Вона не втрималася, подивилася через плече й не побачила нiкого, але вона не могла подивитися добре, бо не хотiла сповiльнювати ходу.

В’язана спiдниця туго обхопила ii ноги, коли вона побiгла, й вона хотiла пiдсмикнути ii вище, але не мала вiльноi руки. Може, вона трiсне по шву, з надiею подумала вона. Вона чула, як дрiбна галька скрипить пiд ii пiдошвами. Вона затиснула ремiнець сандалi мiж пальцями нiг, чуючи, як ляскають пiдошви – вона боялася, що взуття злетить з ii ноги.

Засвiченi на честь Гелловiна лiхтарi стояли над цiею стежкою прямо у неi над головою, весело освiтлюючи кожен ii крок слiпучо-бiлим свiтлом – так Лiнкольн iнодi ненароком спрямовував увiмкненого лiхтарика iй у вiчi.

Небо темнiшало.

– Чого ми бiжимо? – запитав Лiнкольн.

Усi його сорок фунтiв гупали об ii стегно, й вона здивувалася, що вiн був так довго спокiйним. Можливо, вiн тiльки тепер помiтив, що вони прямують не до паркувального майданчика.

Їi легенi горiли, коли вона намагалася набрати в них повiтря, щоб сформулювати вiдповiдь.

– Я скажу тобi, – промовила вона (iй довелося знову вдихнути повiтря), – через хвилину.

Його руки тугiше обняли ii шию. Залiзниця бiгла паралельно до них, вiдразу за яскравими лiхтарями, i чого б вона не дала б, аби побачити, що iде невеличкий червоний i чорний потяг, який мiг би забрати iх, хоч Джоан думала, що вона спроможна бiгти швидше, анiж iхатиме потяг. Але вона хотiла б сiсти на потяг. Руки iй почали болiти, й вона пригадала, як минулого тижня вони прийшли у парк – Чи качки мають зуби? Вони справдi не вкусять мене? Чи качки мають нiжки? Чому я не ходив нiжками, коли був немовлям? А чи мав я нiжки? Того полудня вона справдi досягла такого стану, коли вони поверталися додому, що була неспроможна нести його далi й мусила опустити його на траву, хоч вiн i плакав, коли вона його опускала.

Цього разу вона його не опустить.

– Мамо, – сказав вiн, поклавши руку iй на обличчя, – хвилина вже минула.

– Там був поганий чоловiк, – сказала Джоан, i, звичайно, вона цього не сказала б, якби не запанiкувала.

– Де? – запитав вiн.

Вона втратила нитку розмови.

– Ти про що?

– Де був поганий чоловiк? – запитав вiн.

Вона стрибнула на колiю, перетнувши ii двома кроками – а якби також до неi наблизився потяг, то це б означало, що там е iнше людське створiння, яке веде його, а вона хотiла б побачити iнше людське створiння – й озеро опинилося позад них, i тiла на землi та незнайомець iз рушницею опинилися позад них, i це було добре. Покручена стежка, нагору в напрямку до «Африки», тягнулася помiж двома рядами дерев – цi широколистi, омитi дощем рослини могли затулити iх вiд зовнiшнiх поглядiв. Їх, безперечно, зараз видно гiрше, якщо хтось намагаеться дивитися на них.

– Вiн був позаду, – сказала вона, майже спотикаючись.

Вона почула сирени. Важко сказати, чи близько вони лунали, але це означало, що в зоопарк увiйшла полiцiя й вони розберуться в тому, що тут дiеться, але тепер це iй не допомагало.

– Я не бачив поганого чоловiка. Звiдки ти знаеш, що вiн поганий?

Його пiдборiддя вперлося iй у плече.

Вiн гнiваеться, коли вона не вiдповiдае на його запитання, й вона не хоче, щоб вiн заплакав, бо вiн тодi почне хвилюватися або, ще гiрше, кульгати. Вiн стае удвiчi важчим, коли нервуеться.

– Нам треба забиратися геть, – сказала вона, вiдсапуючись. – Негайно. Тож допоможи мамi й тримайся – обхопи мене нiжками мiцнiше – i дозволь менi дiстатися до безпечного мiсця, тодi я тобi про все розповiм.

Вона ледь знайшла в собi сили договорити. Їi легенi були готовi вибухнути. Ноги пiдгиналися. Сонце сховалося за верхiвки дерев, тiнi вiд рослин тяглися довгi й були розмазанi пiд ii ногами.

Їi лiктi зачепилися за лист банана, твердий та широкий, як пташине крило.

– Куди? – запитав вiн, бо запитувати вiн, зви

айно, не перестане. – Куди ми бiжимо?

Вона не знала. Куди iй тепер звертати? Чого вона шукае? Їi ноги зберiгали свiй ритм, i вона стиснула своi пальцi на ногах i шкодувала, що стежка, по якiй вона бiгла, веде нагору.

Вона не зможе бiгти дуже довго.

Сховатися. Їм треба сховатися.

Це вона мусить зробити насамперед, а потiм вони покличуть полiцiю, або Пола, або обох. Вона вважала, що полiцiю iй покликати слiд – хiба не треба iх повiдомити, що вони потрапили тут у пастку? Хiба полiсмени не повиннi знати, хто ще залишаеться в зоопарку? Джоан перекинула Лiнкольна зi свого правого стегна на лiве й обхопила його зручнiше.

– Мамо? – сказав вiн, прагнучи дiстати якусь вiдповiдь.

Вiн завжди хоче дiстати вiдповiдь.

Нарештi вони досягли вершини пагорба, стiни ландшафтних рослин залишилися позаду, й вона добiгла до вольера африканських слонiв, на вершини пiщаних пагорбiв, до трав’янистих морiжкiв та струмка, i iм треба було повернути або лiворуч, або праворуч. Праворуч стежка приведе iх до жирафiв, левiв i тигрiв; лiворуч – вона обмине носорогiв, диких собак i мавп.

– Мамо!

Вона поцiлувала його в голову й повернула лiворуч.

– Я вдарився зубом об твое плече, – сказав вiн.

– Пробач.

Вона була рада, що вони не пiшли в лiс та не звернули на одну з вузеньких стежок в ямi динозаврiв, бо навiть з усiма тими високими деревами навкруги, вони не змогли б заховатися за ними, а кiлька добрих схованок – таких як хатина з колод або будиночок для метеликiв – були б надто явними. Звiсно, там вистачае мiсця, щоб бiгати й маневрувати, якщо iх викриють, але як довго вона зможе маневрувати з Лiнкольном на руках? Нi, iм не знадобиться простiр для бiгання. Якщо хтось iх викрие, бiганина нiкуди iх не приведе.

Ця думка видалася iй важливою. Вона довела, що ii розсудливiсть не запанiкувала.

Атож, нiкуди вони не втечуть. Їм треба заховатися так добре, щоб iх не змогли побачити, навiть якби хтось пройшов упритул повз них. Їй потрiбна кроляча нора. Бункер. Або якась потаемна стежка.

Вiн перестав ii кликати. Щось вiд ii страху, мабуть, передалося йому, й вона тiльки радiтиме, якщо ця частка страху виявиться достатньою, аби зробити його слухняним, але не вселити йому жах. Поки що вона не знала, як ii переляк подiяв на нього, та незабаром вона про це довiдаеться, коли вони опиняться в безпецi.

Слони займали досить велику територiю, й, iдучи понад ii загорожею, вона чула музику, спершу мало зрозумiлу, то там нота, то там нота, але потiм уловила в нiй тему пiснi «Ловцi привидiв». Весела музика почала звучати надто гучно, коли вона проминала автомати кока-коли, що iх Лiнкольн iнодi сприймав як комп’ютери Бетмена.

Джокер[7 - Джокер – супергерой усесвiту, заклятий ворог Бетмена.]знову береться за своi давнi витiвки! Вiн хоче зiпсувати автомобiль Бетмена! Мамо, як ти гадаеш, Бетмен може помити свiй автомобiль, коли вiн у нього забрудниться, адже вiн у нього з вiдкидним верхом? Тож вони можуть помити його? Джоан злегка пiдвернула собi ногу, але ходи не сповiльнила. Вона побачила справжнього слона, сонного на вигляд, який перебував близько до загорожi, й вона зрадiла, що вiн такий великий. Краем ока вона бачила легке погойдування його хобота, помiчала ритм його рухiв, але обернулася в протилежний бiк, лiворуч, роздивляючись широку будiвлю на вiдстанi лише кiлькох ярдiв. Бар «Савана». Вони iли родзинки пiд ii величезною солом’яною стрiхою з вентилятором пiд стелею, який обвiював iх свiжим повiтрям у жаркий лiтнiй день, але вони нiколи не сидiли у справжньому ресторанi. Їй подобалося тут зовнi спостерiгати за слонами, прикидаючись, нiби вони перебувають в Африцi – колись вона повезе його туди – вона любила думати про всi мiсця, якi вона йому покаже. Ти справдi каталася на слонi в Таiландi, мамо? – Атож, це було тодi, коли ти ще й не народився. Вона подивилася на туалети, коли iх проминала, але згадала, як там вiдчиняли дверi копняками й прискорила ходу. Ресторан може бути для них надiйнiшою схованкою – дверi там, безперечно, замикаються, а всерединi мае бути бiльше кiмнат, офiсiв та складiв iз надiйнiшими замками, схованок i клозетiв, там, певно, е стiльцi, або столи, або важкi ящики, якими можна пiдперти дверi. Ця думка була швидкою i спокусливою, i вона побiгла пiд затiнок стрiхи й натиснула на склянi дверi, але вони не ворухнулися, а всерединi було зовсiм темно.

ВІДЧИНЕНО, – оголошувала одна табличка.

ВІДЬМАЦЬКИЙ БУЛЬЙОН, – повiдомляла друга. – ДЛЯ ГОДІВЛІ ПРИВИДІВ.

Джоан обкрутилася й знову побiгла, а руки Лiнкольна мiцно вчепилися iй у шию, що трохи допомагало зняти трохи його ваги з ii рук, але вона геть виснажилась i втратила рiвновагу, мало не вдарившись об бетонну колону.

Вона помiтила гучномовець у себе над головою. Музика долинала з нього. Невидимець / Спить у твоему лiжку. / Кого ти покличеш? / Тих, хто полюе на привидiв.

Вона поточилася, виходячи з павiльйону, геть вiд гучномовцiв, назад у дедалi слабше сонячне свiтло. Слон зi своiм елегантним хоботом зник, а як може зникнути щось та

е велике? І вона шепоче Усе гаразд Лiнкольновi на вухо, знову й знову прискорюючи ходу, хоч i не знае, куди iй iти. Це нiщо супроти ii регулярного ритму, коли вона бiгае навколишнiми вулицями. Вона погано пiдготовлена. Вона подумала про свого брата пiд час його тренування у вiйську: як то було накинути на себе тридцятифунтовий рюкзак i пробiгти з ним багато миль. На той час вона майже його не знала, бо вiн переселився в Огайо з ii батьком, утiк з родини набагато ранiше, анiж вона, й вона зустрiчалася з ним не бiльше як на два тижнi влiтку та iнодi на свята. Вiн був тодi дорослим чоловiком i мав звичай чiпляти свiй рюкзак на неi, це було на сiм рокiв ранiше, нiж вона пробiгла свiй перший марафон – i вона хотiла здивувати його, але ii спина швидко змокрiла, й вона засапувалася вже через два квартали. Вона засапалася й тепер, бiцепси в неi горiли, вага Лiнкольна схиляла ii набiк, i вона набагато краще себе почувала б, якби тренувалася з бiгу всi цi роки.

Скiльки часу вона бiгла? Три хвилини? Чотири? Нi, мабуть, вiчно.

Попри музику, що лунала з синтезаторiв вiсiмдесятих рокiв, вона досi чула сирени. Тепер вони лунали гучнiше.

Вона майже добiгла до вольера носорогiв. Там вона побачила двох пiдлiткiв, хлопця й дiвчину, якi бiгли до неi, нiби хотiли повiдомити про якесь лихо, а не просто квапилися до брами, щоби встигнути до ii закриття. Вона думала, що хоче бачити людей, але тепер зрозумiла, що не хоче. Люди лише ускладнюють речi. Хлопець i дiвчина зупинилися, коли побачили ii, хлопець пiдхопив своi темнi окуляри, якi впали йому з обличчя – й вони обое водночас заговорили, щось запитуючи, але Джоан лише обминула iх i повернула обличчя вбiк, коли пiшла далi.

Помаранчева спiдниця дiвчини, облямлена чорним мереживом, була така коротка й туга, що ледве прикривала ii бiлизну, i, певно, ця дiвчина мала дуже добру матiр, бо та явно переконала свою доньку, що вона гарна навiть у спiдничцi, схожiй на обгортку ковбаси.

– Не йдiть до виходу, – сказала Джоан, трохи сповiльнивши ходу. – Там якийсь чоловiк стрiляе в людей.

– Стрiляе? – перепитала дiвчина.

Хлопець промовив набагато бiльше слiв, надто багато, але надто багато з них розчинилося в повiтрi.

– Вiн уб’е вас, якщо побачить, – гукнула Джоан через плече, але вона була вже далеко вiд них. – Заховайтеся де-небудь, поки прийде полiцiя.

Вона не оглянулася назад. Для неi був важливий лише Лiнкольн. Вона не допустить, щоб вiн лежав на бетонi, стiкаючи кров’ю.

Добре, що ресторан замкнений. Залишитися в ньому було б дурiстю. Вона з Лiнкольном могли б добре заховатися там, але ж той чоловiк обшукуватиме всi будiвлi, хiба нi? Примiщення в будiвлях стануть його першими мiшенями. Вiн повибивае дверi, потрощить вiкна, поскидае на пiдлогу всi речi – це мае задовольнити його, i йому залишиться небагато роботи на вiльному повiтрi, де не знайдеш таких твердих матерiалiв, як меблi, дверi та людськi кiстки.

Вона чула свое дихання i своi кроки, проте намагалася йти якомога тихше, чула також вiтер, i гудiння вуличного руху неподалiк, i тремтiння листя на деревах, i шум на задньому планi, який вона нiколи не намагалася почути. Вона потребувала цього шуму на задньому планi, бо Лiнкольн нiколи не дотримуватиметься тишi. Вiн гарний хлопчик, але не можна вiд нього очiкувати, щоб вiн весь час мовчав, а що, як найтихiший шепiт зможе занапастити iх?

Отже, вони знайдуть якийсь закутень на вiльному повiтрi.

Але прихований. В якомусь мiсцi, куди нiхто не захоче заглянути.

Вона подивилася позад себе, на вiдкритий простiр оселi слонiв, де було чимало камiння i цiлих стiн, викладених iз валунiв, але туди веде крутий спуск – перестрибнути його не можна – униз до рiвня землi. До того ж там слони, тому ii iдея iдiотська, але ж там таке мiсце, куди терористи напевно не захочуть проникнути?

Вона обмiркувала це все не бiльш як за десять крокiв, дуже швидко й дуже повiльно – якщо вона повернеться назад, то знову зустрiнеться з пiдлiтками – i всi цi думки не привели й не приведуть ii нiкуди. Десь удалинi почувся рик лева, i цей звук ii не здивував, бо вони годують тварин перед закриттям зоопарку й лев постiйно подае голос, чекаючи. Вiн знову зарикав, майже заспокоiвши ii. Вона оточена дикими тваринами в клiтках. Їi опанувало почуття солiдарностi.

Високо в гiллi пронизливо й агресивно заверещала мавпа, i Джоан подумала, можливо, доглядачi зоопарку нiколи не годують тварин увечерi. А можливо, iм хтось перешкодив нагодувати iх.

Вона почула чийсь голос, i до неi дiйшло. Дикобраз.

Усi примiщення мають бути замкненi, але, може, iх не всi замикають?

Вона помолилася, як не молилася давно, й обернулася до будiвлi приматiв. Проминула африканську зону лiворуч вiд себе – барабани, маски, гойдалка й подоба скарабея – а тодi пiрнула пiд заплутаний лабiринт павукоподiбних мавп, де вони сидiли про все забувши, розгойдуючи лапами й хвостами, й опинилася на входi до зони приматiв, штовхнувши подвiйнi дверi, якi легко вiдчинилися. Вона проникла глибше в холоднi, темнi примiщ

ння цiеi будiвлi, проминувши лемурiв з iхнiми чорно-бiлими смугастими хвостами, а потiм завернула за поворот, де панувала темрява, а крiзь пiдлогу проростали стовбури дерев. Як i щодо бiльшостi мiсцевоi рослинностi вона не знала, чи дерева тут реальнi, чи штучно виготовленi, та коли вона простягла руку, щоб зрiвноважити свое тiло, то вiдчула кору реальною.

– Той чоловiк стрiляв у людей? – запитав Лiнкольн, притиснувши рот до ii ключицi.

– Так.

– Вiн женеться за нами?

– Нi, – сказала вона.

– А чому ж ми бiжимо?

Вона побачила природне свiтло у вольерах, сонячнi променi, зловленi в скло, й не могла не помiтити, що тут були великi каменi й печери, де могли ховатися звiрi, печери, якi навiть могли вести до невидимих звiдси кiмнат, якби ви тiльки могли проникнути крiзь склянi бар’ери. Але вона не могла пройти крiзь стiни – Невидимиця? Одна з людей Ікс? Тож вона й далi плентала вiд зали до зали, тручись об гладеньке скло та обвугленi й шкарубкi стiни.

Настане мить, вона знае, ii м’язи перестануть працювати. Коли руки iй ослабнуть i опустяться, хоч би як вона намагалася втримати iх угорi. Тепер ii руки й ноги лише горять i пульсують – вiд плечей до зап’ясткiв, вiд стегон до литок.

– Мамо?

– Ми майже дiйшли, – повiдомила вона, але слова плуталися, вилiтаючи в неi з рота.

Вони проминали мавп, байдужих до iхнiх проблем.

Потiм вона побачила склянi дверi, штурхнула iх плечем, i вони знову опинилися на свiжому повiтрi, пiд прохолодним вiтерцем. Вони дивилися на паркан, який був iй по груди. За парканом був сосняк iз високою травою, оточений ще одним парканом. Вона стояла на дерев’яних дошках пiдлоги – це було патiо мiж клiтками. Лiворуч вiд неi були ще однi склянi дверi, якi вели до бабуiнiв та орангутангiв й iнших мешканцiв засклених осель та вiдкритих коридорiв, куди iй не варто було виходити. На табличцi на цеглянiй стiнi йшлося про звички дикобраза, хоч навряд чи хто мiг би пояснити, чому дикобраза оселили в зонi приматiв. Кiлька мiсяцiв тому наглядачка зоопарку з блокнотом у руцi повiдомила – дуже тихо, тому Лiнкольн не мiг чути, – що дикобраз помер. Джоан i Лiнкольн регулярно приходили дивитися, чи працiвники зоопарку не доставили новий екземпляр. Вона сказала йому правду, адже вiн уже бачив мертвих птахiв та бiлок i розчавлених тарганiв, i навiщо прикидатися перед ним, що нiчого не помирае, i вiн сподiвався, що скоро побачить дитя дикобраза. Але його вiдгороджений куточок залишався порожнiм.

Вона сподiвалася, що вiн i тепер порожнiй.

Пiдступила ближче до огорожi, оглядаючи низенькi дерева та викопанi iз землi колоди. Брудний гравiй лежав на жмутиках дикоi трави. Уся мiсцина була занедбана. Вона пам’ятала, що в середнiй частинi закутня були великi каменi заввишки в три-чотири фути. Стiна з камiння простягалася на десяток футiв, загинаючись так, що за нею нiчого не було видно. Паркан, поеднаний ланцюгом i наполовину заплетений виноградом, закривав простiр. Паркан мав заввишки футiв п’ятнадцять, його верхня лiнiя загиналася, певно, всередину – невже вони справдi мають якiсь проблеми з дикобразами, що лiзуть угору? – i пiд парканом ще й стояли сосни.

Дикобраз ховався десь тут, мiж закутнями й поворотами зони приматiв. Людям тут, здаеться, не було мiсця, й така криiвка видалася iй досконалою.

Вона поставила Лiнкольна на загорожу й вiдiтхнула, звiльнившись вiд його ваги. Через загорожу можна було легко перелiзти, й на ii протилежному боцi був виступ, на якому можуть помiститися ii ноги.

Вона поставить там ноги, а потiм пiднiме Лiнкольна, й навiть якби сталося щось несподiване, то стрибнути вниз було б не бiльше як два фути, й вiн би не поранився, але мiг заплакати, й пролунав би непотрiбний звук плачу – нi, небезпеки, що вiн упаде, не було. Вона зможе весь час тримати на ньому руку.

– Ось що ми зробимо, – сказала вона. – Ти поки що тут посидиш, а я перелiзу через загорожу…

Вiн похитав головою й мiцно схопив ii за лiктi.

– Мамо, нам не слiд бути серед тварин!

– Їх тут немае, запам’ятай! – сказала вона, намагаючись розчепити його пальцi. – Це дiм дикобраза. А нового дикобраза ще не привезли.

– Паркани ставлять для того, щоб тримати звiрiв усерединi, а людей зовнi, – сказав вiн.

Вона нiколи так не шкодувала, що вiн завжди дотримувався правил.

– Сьогоднi правила iншi, – сказала вона. – Тепер iснують правила для непередбачених випадкiв. Вони диктують нам ховатися й не дозволяти, щоб дядько з рушницею знайшов нас.

Лiнкольн ослабив свою хватку, оглянувся й знову схопився за ii лiктi.

– Я впаду, – сказав вiн. – Там надто високо.

– Хiба я дозволю тобi впасти?

– Нi, мамо, – сказав вiн, притискаючись до неi.

– Я обхоплю тебе руками. Я лише перелiзу зараз.

– Мамо… – заскиглив вiн.

– Цссс… Я тримаю тебе.

Вона переступила ногою через загорожу, тримаючи руками обидва боки його тiла. Це було не дуже зручно, але вона переставила й другу ногу через загорожу, досить вдало вмостивши на протилежному виступi своi ступнi.

Вiн легенько стиснув обидв

ii зап’ястки. Вона вiдчула, що його дихання близьке до слiз. Тому що незнайомець стрiляе в людей чи тому що вони вiдступили вiд правил усталеноi поведiнки? Вона не знала чому.

– Мамо…

– Я тримаю тебе, – сказала Джоан й обхопила його рукою, притягнувши його до себе згином своеi руки. Його нiжки стукнулися об щось металеве.

– Я хочу опустити тебе вниз, – сказала вона йому. – Постав своi нiжки на ось цей невеличкий виступ i вхопися за цю залiзяку. Тодi я стрибну й пiдхоплю тебе.

Вона пiдняла його, навiть говорячи, не давши йому шансу помiркувати про це, бо вiн не ставав хоробрiшим пiсля своiх роздумiв, а вона це зробила за двi секунди. Вона мiцно вхопилася за огорожу однiею рукою й потягла його до себе, зiгнувши свою талiю й вiдхилившись вiд огорожi, щоб створити простiр для нього. На якусь мить вiн завис у повiтрi, пiдтримуваний лише ii рукою та лiктем, i вона вiдчула, що вiн наполоханий, але тут вона поставила його нiжки на той самий виступ, на якому стояла вона, його тенiски стали мiж ii шкiряними сандалями. Вона обгорнула його пальчики навколо цiеi петлi.

– Тримайся мiцно, – сказала Джоан.

Вона стрибнула вниз, м’яко й легко приземлившись на брудну землю пiд собою, трава була така висока, що залоскотала iй зап’ястки. Вона потягла його вниз до себе, повернувши так, що вiн обхопив ручками ii за шию. Його нiжки обхопили ii за стегна, й вона пiшла далi, дивлячись собi пiд ноги, як тiльки могла, бо вiн загороджував iй погляд – вона пам’ятала, як вагiтний живiт заважав дивитися пiд ноги й ускладнював пересування – i нарештi вони опинилися за високими валунами, якi здалися iй такими спокусливими.

Вона нахилилася, обпершись спиною об скельний камiнь – твердий i холодний – i ii ноги роз’iхалися по землi. Вiн усе ще не вiдпускав ii.

5:42 пополуднi

Лiнкольн не послабив своеi хватки, тож вона дiстала мобiлку iз сумочки й тримала ii перед собою, бiля його потилицi, розчiсуючи пальцями його переплутанi кучерi, якi завжди мали над шиею такий вигляд, нiби вiн вилляв собi на голову сироп. Вона провела великим пальцем по екрану, а потiм завмерла, досi не певна, кому iй телефонувати – у полiцiю чи Полу. Полiцiя, схоже, вже тут, i вони почнуть iй ставити запитання. Нi, либонь, iй треба почути голос Пола.

А потiм вона побачила, що вiд Пола вже надiйшов текст. Вона подивилася на такi знайомi iй чорно-сiрi лiтери.

«Ти сьогоднi не пiшла в зоопарк? Вiдповiдай швидше».

Звичайно, вiн не знае, куди вони пiшли. Вона зазвичай теж не знае, куди вони пiдуть, аж доки Лiнкольн не сповiстить про свiй вибiр на другу половину дня, коли вона застiбае на ньому ремiнь безпеки. А Пол, певно, щось знае, тому й запитуе.

Вона написала йому вiдповiдь, хоча хотiла б натомiсть зателефонувати йому, але ii пальцi почали автоматично вiдповiдати. Така в них звичка.

«Так. Я в зоопарку. Ти знаеш, що тут вiдбуваеться? Зараз ми заховалися в оселi дикобраза».

Звiдки йому знати, де вона е, та оселя дикобраза. Вiн не ходить у зоопарк так часто, як вона сюди ходить. Вона додала.

«У зонi приматiв».

Вона натиснула Send[8 - Надiслати (англ.).] i стала друкувати наступне послання.

«Поклич полiцiю. Я бачила тiла на входi в зоопарк. Чоловiк iз рушницею».

Вона знову натиснула Send – щось було не так у порядку послань – вона передавала iх цiлком безсистемно, але не могла зупинитися, ii пальцi друкували й друкували. Вона любила дивитись, як вони рухаються, як лiтери поеднуються в речення, наче промiнь свiтла ковзае екраном, i доки вона друкуе, перед ii очима лише миготять лiтери, напливаючи одна на одну.

«В нас усе гаразд. Ми в цiлковитiй безпецi», – повiдомила вона йому, але потiм ii пальцi зупинилася, й вона замислилася, що написати далi.

Волосся Лiнкольна лоскотало iй руку. Вiн почав зсовуватися й вигинатися. Їi дихання уривалося, коли вона намагалася мугикати «Едельвейс», колискову пiсню, яку вони з Полом щоночi наспiвують Лiнкольну. Хоч тепер вона мугикала надто швидко й надто високо, як ото коли перемотують магнiтну стрiчку.

Їй треба надрукувати щось iще. Їi пальцi швидко згиналися в повiтрi.

– Чому ти розмовляеш по телефону? – запитав Лiнкольн. Його голос у ii плече пролунав приглушеним.

– Я повiдомляю тата про наше становище, – вiдповiла вона, а тим часом Пол надiслав нове послання.

«Ти все прочитала. Тепер я телефоную тобi. Я тебе кохаю».

Пiд текстом iшло якесь посилання. Вона подивилася на синю стрiчку пiдкреслених лiтер та цифр, i в цю мить задзвенiв телефон, надто гучно – iй не спало на думку вимкнути його звук – i вона негайно вiдповiла.

– Я не можу говорити, – сказала вона, ii голос пролунав якось професiйно. Так нiби вона була на зборах абощо. Вона не знала, звiдки в неi взявся такий голос. – Нам треба мовчати. Я не знаю, де вони перебувають.

Можливо, йшлося не тiльки про звичку, як про ii недавне письмове повiдомлення.

Можливо, частина ii вже знала те, що тепер усвiдомила i ii решта: телефон – це ризик. Вiн створюе шум. Коли вона розмовляе, утворюеться шум. Шум пр

вабить терористiв.

Це цiлком очевидно. Якщо думати про це певним чином, то все мае сенс.

Вона почала знову:

– У нас усе гаразд, але…

Чоловiк почав говорити, перш нiж вона закiнчила свою фразу, i його голос пролунав надто гучно.

– Що там вiдбуваеться? – запитав вiн. – З тобою хтось е? Ти бачила полiцiю? З Лiнкольном усе гаразд? Що ти маеш на увазi, коли кажеш, що у вас усе гаразд? Вони можуть до вас дiстатися? Боже, менi так шкода, що я не з вами, моя люба, менi так шкода…

Вона дозволила йому говорити. Вона зрозумiла його потребу чути ii й подумала, що мае ту саму потребу, але його голос не створював враження, що вiн поруч з нею – вiд цього йому здаеться, що вiн ще далi, чи то, навпаки, це iй здаеться, що вона ще далi. Нiби частина ii полинула до нього, геть iз цього зоопарку, у те життя, яке вона знала, а вона нiкуди не хотiла линути. Вона не може. Вона мусить бути тут, повнiстю тут. Вона не може втiшити його в цю мить.

– Нам добре, – прошепотiла вона, досi говорячи голосом адвоката. Чи якимсь директорським голосом. Якщо такi люди коли-небудь шепталися. – Ми ховаемося.

– Що ти бачила? – запитав вiн.

– Я кохаю тебе, – вiдповiла вона, – i з нами все гаразд, але я нiчого не можу вдiяти. Я повинна бути уважною. Я бачила здалеку якогось типа. Була, – вона подивилася вниз на голову Лiнкольна, – якась стрiлянина на входi, а я проходила мимо пiсля того, як це сталося. Тодi ми кинулися втiкати й заховалися. Це все, що я знаю. Не телефонуй менi тепер. Я тобi зателефоную, коли ми будемо в безпецi.

– Я зателефоную 911 i скажу полiцii, що ви в дикобраза, – сказав вiн, видихнувши своi слова одним подихом. Так, як ото вiн розмовляе, коли йде нагору до свого офiсу, щоб заспiвати для неi якусь серенаду, що застряла в його головi – вiн завжди спiвае – i вiн знае, що вона засмiеться й пригорнеться до нього. – Я кохаю тебе. І скажи малому, що я його люблю. Бережiться.

Вона вимкнула телефон, обернувшись до Лiнкольна. Вiн незручно притиснувся до неi, копаючи ii своiми нiжками, б’ючи ii по боках своiми тенiсними черевиками. Вона просунула руку йому пiд пахви й допомогла обернутися й опустити нiжки. Вiн став на землю, а вона тримала руку навколо його стану.

– Тож це був тато, – прошепотiв вiн.

Вiн вiдхилився назад i сперся на камiнь за своею спиною.

– Я знаю, що це був вiн.

– Говори пошепки. Вiн сказав, що любить тебе.

– Я знаю, що вiн мене любить.

– Ще тихше, – сказала вона.

– Окей, – прошепотiв вiн.

Його колiна знову стали пiдстрибувати, ноги залишалися на мiсцi, але все тiло почало вигинатися. Його плечi стали соватися вгору i вниз у такому собi незручному танцi.

Небо почало рожевiти, над верхiвками дерев простяглися довгi смуги кольору лаванди.

– Ти стаеш справдi великим, – сказала вона.

– Поганий дядько переслiдуе нас? – запитав вiн.

– Не знаю, – вiдповiла вона. – Але якщо й переслiдуе, то вiн нас тут не знайде.

Ще вигинаючись, вiн обернув голову лiворуч i праворуч, оглядаючи нове оточення. Як завжди, вiн був цiкавий, але й обережний. Вона пильно спостерiгала за ним. Його очi стрiляли повсюди. Його ноги стояли на мiсцi.

Цiкавiсть перемогла. Вiн ступив крок до цегляноi стiни, показав пальцем.

– Тут миска для води, – каже вiн.

– Так, – пiдтвердила вона.

Вона знову оглянула траву навколо них i, крiм потрiсканоi, сухоi пластиковоi миски, знайшла iншi розкиданi навкруг речi. Праворуч вiд них лежала чорнильна ручка, а ближче до паркану – блискуча стрiчка для волосся. Їй здалося, вона побачила бiлу шкарпетку на ланцюжку, що скрiплював паркан.

– Дикобрази потребують миски для води? – запитав Лiнкольн.

– Думаю, що так.

– Вони п’ють воду?

Вона уявила собi, як вона затуляе йому рот рукою, мiцно ii там тримаючи й наказуючи йому стояти тихо й мовчати. Вона розпачливо хотiла б зробити це, але не могла уявити собi сцену, коли це було б можливо. Якщо вона налякае його так, щоб вiн не наважувався базiкати, вiн, мабуть, почне хникати.

– Тссс! – знову попросила вона його. – Розмовляй тихше. Усi живi створiння п’ють воду.

– Геть усi? – прошепотiв вiн.

– Усi, – повторила вона.

– То дикобраз пив з цiеi миски? – перепитав вiн, пiдступивши до неi ближче й притиснувшись до ii правого боку. – І вiн сидiв на цьому каменi, як i ми? Ти думаеш, то був хлопчик? Чи дiвчинка?

Вона не побачила в ньому нiякого страху. Його синi очi були великi й широко розплющенi, але вони завжди в нього великi й широко розплющенi. Вiн зручно примостився бiля неi i, схоже, вiдчував легке збудження вiд того, що вони перебувають в оселi дикобраза. Звичайно, вiн не знав, чого йому справдi слiд боятися – його жахали тi, хто приносить лихо, лютi персонажi, яких вiн бачить у мультиках. Минулого тижня вони дивилися один iз фiльмiв про Бетмена, той, у якому грае Гiт Леджер, неймовiрно жорстокий, i Лiнкольн запевнив, що давня версiя 1960 року – вiн фахiвець з фiльмiв про Бетмена – мае ще жахливiшого Джокера.

Вiн iнодi скрикував, коли чув несподiваний голос по гучномовцю, i

iн жахався циркових iнспекторiв манежу, а зараз вiн колупав бородавку на своiй правiй руцi й тихо наспiвував: «Слава, слава старiй Джорджii!»

Вiн тихий. Але годi вгадати, що вiдбуваеться за його спокiйним круглим обличчям. Вона повинна дати йому якесь пояснення. Вiн виношував якийсь план. Вiн завжди любив передбачуванi подii – наприклад знати, що у вiвторок у школi музичний день, а в середу буде день iспанськоi мови, в четвер буде день малювання, i що вона забирае його зi школи щодня, крiм середи, коли його забирае Пол, i що в недiлю вони замовлять на вечерю китайську iжу, й що вранцi в середу йому дозволено протягом цiлоi години дивитися мультики.

Вiн любить знати, що вiдбудеться.

– Отже, – прошепотiла вона, i його пальцi ковзнули по ii щоцi, доторкнувшись до ластовиння, яке вiн любив погладжувати, – все буде гаразд. Ми тут у безпецi. Все вiдбудеться, як в iсторii, де вiдбуваеться битва, й поганих хлопцiв забирають у в’язницю. Нам просто треба сидiти тут i сидiти тихо доти, доки поганий хлопець звiдси пiде.

Вiн кивнув.

– А як звуть поганого хлопця?

– Я не знаю.

– А вiн мае iм’я?

– Звичайно, мае. Кожен мае iм’я. Але я не знаю його.

Вiн знову кивнув, знову подивившись на свою бородавку. Вона щiльнiше притислася до валуна, пiдтягнувши ноги ближче, тримаючи свою долоню на його нозi. Подивилася позад себе – утворення валунiв цiлком затулило iх вiд будь-кого, хто наблизився б до них з боку зони приматiв. Задерла голову – тiльки вершини дерев i небо. Тож побачити iх нiяк не можна.

Потiм оглянула паркан навколо вольера, повiвши очима злiва направо. Досi вона не звернула уваги, що лежить за iхньою обгородженою дiлянкою, але тепер iй здалося, що заростi понад парканом були не такi густi, як iй би хотiлося. Крiзь неi вона почасти бачила стiни iнших вольерiв. Спробувала уявити собi схему зоопарку й подумала, що тепер дивиться на частину вольерiв «Африка», найiмовiрнiше, на вiддiлення носорогiв. Там могла бути вiдокремлена дiлянка, яка нинi не використовувалася. Бiля паркану сусiднього вольера стояли густi хащi високого бамбука, й крiзь них вона нiчого не могла бачити. Крiзь iнший просвiт у заростях вона побачила рейки залiзничноi колii, а поруч з ними – заасфальтовану стежку, яка робила поворот, й Джоан не змогла зрозумiти, куди вона веде. Вона могла бути частиною звичайноi прогулянковоi стежки, хоч вона не пам’ятала, щоби бачила оселю дикобраза з якоiсь зовнiшньоi стежки. То могла бути дорiжка, якою користалися лише доглядачi зоопарку. Але сьогоднi важило тiльки те, чи мiг би побачити iх той, хто йшов би цiею дорiжкою.

Вона подумала, що просвiти в заростях не досить великi для цього.

Вона бiльше не чула нiчого тривожного – анi крокiв, анi пострiлiв iз рушницi. Не чула й сирен. Їi здивувало, чому бiльше не чути сирен.

Вона раптом зрозумiла, що зовсiм не дивилася на посилання, яке надiслав iй Пол – вона не могла дозволити собi таке неорганiзоване мислення – тому схопила свою мобiлку й подивилася на екран. Клацнула на сайтi мiсцевих новин, де побачила два короткi абзаци, з яких вихопила кiлька фраз: «пострiли», «один чоловiк» й «можливо багато поранених». Останне речення цього коротенького тексту твердило: «Полiцiя вже перебувае на мiсцi подiй».

Порожнеча цього останнього речення розлютила ii. Воно не повiдомило iй нiчого. Де саме перебувае полiцiя – на паркувальному майданчику чи за кiлька крокiв вiд них. Чи вони стрибають з гелiкоптерiв? Їх тут десяток чи сотня?

Лiнкольн знову став випручуватися вiд неi, i вона його вiдпустила, розумiючи, що йому треба розiм’яти нiжки. Коли вiн ступив кiлька крокiв, вона схопила його за сорочку й вiдтягла назад.

– Залишайся близько, – сказала вона. – Ми повиннi сидiти дуже тихо, доки не прийде полiцiя.

– Полiцiя прийде по нас?

Вона забула сказати про це.

– Так, – вiдповiла вона. – Ми мусимо чекати, доки полiцiя прийде сюди i зловить дядька з рушницею, а тодi полiцiя повiдомить нас, що ми можемо йти додому. Але ми повиннi сидiти дуже тихо, бо нам не треба, щоб поганий дядько побачив нас. Ми з тобою наче граемось у хованки.

– Я не люблю гратися в хованки.

– Говори пошепки, – знову попросила вона.

– Я не люблю гратися в хованки, – сказав вiн голосом, який iз натяжкою можна було назвати шепотом.

– Ти не любиш, коли тебе змушують ховатися, – уточнила вона. – Цього разу я також ховаюся з тобою.

Вiн почовгав нiжками в пилюцi й травi, впираючись пальцями у своi тенiснi черевики й пiдiймаючи невеличкi хмарки куряви. Протягом якогось часу вiн нiчого не казав, дивлячись, як човгають його нiжки. Вiн провiв рукою по валуну.

– Намба, намба, намба, намба, намба, – заспiвав вiн, i пiсля перших п’ятьох нот вона впiзнала мелодiю бойовоi пiснi штату Мiчиган. Вiн часто спiвав без слiв. Вiн наповнений по вiнця звуками й рухом, й одне або друге завжди перехлюпуе через край, й це зазвичай непогано, але тепер пiдiймае ii жах на поверхню.

Джоан розцiпила зуби. Вона тiльки тепер зрозумiла, що тримала iх зцiпленими, бо ii щелепи стали

болiсно пульсувати.

– Намба, намба, намба, намба, намба, – повторив вiн, точно дотримуючись мелодii.

– Надто гучно, – сказала вона, хоч i сама говорила гучно.

Лiнкольн кивнув, наче чекав вiд неi цiеi реакцii. Вiн уже став дивитися на щось над ii плечем. Вiн стояв на однiй нозi, балансуючи.

– Дозволь менi тобi щось сказати, – прошепотiв вiн, нахиливши голову до стiни. – Це стебло.

– Стебло? – перепитала вона.

Вiн пiдняв руку, показуючи на кран, який стремiв зi стiни.

– Так.

– Ця штука схожа на кран?

– Так. Але це не кран. Стебла схожi на крани.

– Розкажи менi про них.

– Про стебла? – запитав вiн.

– Атож.

Вона не зцiпила зуби. І не дихала важко. Вона думала, ii голос звучить цiлком нормально i бiльше не схожий на голос адвоката. Вона контролювала його щоразу, коли говорила – переконувалася, що кожне ii слово лунае спокiйно, розслаблено, намагалася переконати себе, що вона досi звучить, як його мати, а не якась божевiльна жiнка, що репетуе, вие i рве на собi волосся.

Вiн пiдiйшов, але не сiв бiля неi. Можливо, вiдчував, що поруч божевiльна жiнка.

– Розумiеш, – пояснив вiн, – стебла мають голову, тiло й iкла. Тiло в них довге, а замiсть нiг волосся.

– А ще? – пошепки запитала вона.

– У них немае рота. Вони iдять носами, а нюхають очима. Вони не можуть мати язика.

– І вони живуть у зоопарках?

– Так. Тiльки в зоопарках. Я нiколи не чув про дике стебло.

– А вони небезпечнi? – запитала вона й одразу ж подумала, що лiпше вона про це не запитувала б. Їi мета – розважити його й краще не нагадувати йому, що в життi iснують поганi люди, якi чатують на них.

Але Лiнкольн анiтрохи не стривожився.

– Деякi з них, – вiдповiв вiн.

– А цей небезпечний? – запитала вона, подивившись на кран у стiнi.

– Нi. Це той, який перелазить. Вони люблять перелазити з дерева на дерево, але якщо вони не можуть перелазити, то повзають по землi. Деякi стебла виготовленi з трави. Іншi – з рослин або з бiлизни. Або з м’яса.

Вона помiркувала над його висновками. Примусила себе всмiхнутися, бо це те, що вона зробила б за нормальних обставин.

Їй подобалося слухати його, коли вiн отак вигадував речi. Був час, коли вiн дивився на неi у вестибюлi готелю й оголошував: «Я маю в кишенi двох дiвчаток. Маленьких дiвчаток. Одну звуть Люсi, а другу – Пожежник». Це був той час, коли вiн казав iй, що всi його набивнi звiрi пiшли до церкви, де нiхто не носить штанiв.

Це добре, подумала вона. Це альтернатива панiцi.

– Але вони схожi на крани? – спокiйно запитала вона в нього.

Вона й не знала, що може говорити так лагiдно.

– Це хижак, – прошепотiв вiн, наче вiдповiдаючи на ii запитання. – Також i рептилiя. Але вони, як i бегемоти, можуть бути агресивними.

Вона спробувала пригадати, в якiй з iхнiх книжок iм трапилося слово «агресивний» – у книжцi про алiгаторiв? Чи про стародавнiх грекiв – але в цю мить ii мобiлка завiбрувала об стегно. Вона затулила ii долонею й прочитала текст чоловiка.

«Я не можу цього витримати. Як ви там? Поговори зi мною».

Вона мiцнiше стиснула свiй телефон. Пол, звичайно, уявляе собi, що тут вiдбуваеться щось жахливе. Якщо ти завжди чекаеш, що станеться найгiрше, то тебе чекають лише приемнi несподiванки, – сказав вiн iй, коли вони тiльки почали зустрiчатися, а вона йому вiдповiла: – Я нiколи не чула нiчого дурнiшого. Інодi вони жартують з його запеклого песимiзму, але не тепер. Тепер вiн почувае себе виправданим.

«В нас усе гаразд, – надрукувала вона йому. – Ми у вiдносно безпечному мiсцi. Я нiкуди звiдси не пiду. Полiцiя уже в зоопарку?»

«Я не знаю. Нiхто нiчого не хоче казати менi по телефону. Я iду в зоопарк».

– Стебло не може рухатися, мамо, – прошепотiв iй Лiнкольн. – Стебло, яке над нами, зовсiм не рухаеться.

– Але я думала, воно належить до тих стебел, якi рухаються, – промовила вона, водночас друкуючи.

«Один чоловiк, – подумала вона. – І вся полiцiя. Хiба не мають тут бути броньованi пiкапи й прилади нiчного бачення або агенти ФБР? Минуло вже принаймнi з пiвгодини, коли я почула пострiли».

«Чому вони затримуються так довго?» – надрукувала вона.

«Не маю уявлення. Спробую з’ясувати. Кохаю тебе».

Лiнкольн розбалакався. Вона подумала, що вiн повторив себе кiлька разiв.

– Що, любчику? – запитала вона.

– Вiн лазив, – сказав вiн. – Стебло лазив. Мамо, вiн мав звичай…

Якщо не звертати на нього увагу, то вiн лише повторюватиме своi вигадки.

– Гаразд, – швидко сказала вона. – Добре. Стебло мав звичай лазити.

Лiнкольн заходився жувати свiй комiр, дивлячись на кран.

– Думаю, вiн помер, – сказав вiн.

Вона подивилася на нього, мобiлка ще була гарячою в ii руцi.

– Мабуть, вiн просто заснув, – сказала вона.

– Нi, – заперечив малий. – Вiн помер. Стебла помирають дуже легко.

Вона знову подивилася на екран i написала Полу, що вона сконтактуеться з ним пiзнiше. Вона переконалася вп’яте чи вшосте, що телефон остаточно вимкнувся. Вона примусила себе покласти його на землю бiля себе й знову залишилася сама

одна зi своiм сином, i нiхто не мiг iй допомогти. Нiхто, крiм мертвого стебла.

– Думаю, вiн заснув, – повторила вона.

Вiн старанно жував комiр сорочки. За нормальних умов вона просить його припинити, але зараз не звертае на це уваги.

– Менi хочеться пити, – прошепотiв вiн.

Вона зрадiла, що вони помiняли тему розмови. Вона засунула руку в сумочку, рада, що це не один iз тих днiв, коли вона наполягала, щоб вiн пив воду з фонтанiв.

– Ось тобi кiлька ковткiв, – сказала вона, подавши йому пластикову пляшку.

– Ммм, – сказав вiн пiсля довгого ковтка. Потiм намочив верхню губу. – Ще холодна.

Вiн випив ще, вода стiкала його пiдборiддям, врештi вiн опустив пляшку й витер рот сорочкою.

Інодi вона застосовувала слово «ковтнути» замiсть «пити», розмовляючи з дорослими. Це реальне й прийнятне слово в iхньому домi, як i будь-яке слово у словнику, одне з тих багатьох слiв, якi не iснували, доки вiн не прийшов у iхне життя. Слинявцем вiн називав охайного собаку, бо одного разу вони прочитали книжку про те, як неохайний пес розлив свою iжу, а собака охайний одягав слинявчик. Менi можна покликати охайного пса? – запитував Лiнкольн, коли забруднював свою сорочку. Вiн називав суглоби своiми колiньми на пальцях. І створив цiлий словник слiв, якi не iснували, коли був зовсiм малий, такий малий, що навiть не був собою. Протягом якогось часу вiн називав м’ячi дагами, а родзинки – зугзагами. Коли вiн хотiв узятися до малювання, то шморгав носом, бо якось вони намагалися малювати носом замiсть пальцями, й, очевидно, такий спосiб справив на нього враження.

Вiн пiдняв одну руку догори, зiгнувши зап’ясток, i це був знак, що вiн обернувся на «фламiнго».

Вiн сичав, коли просив пiдкласти пiд нього бiльше яець. С-с-с-с. Той звук нагадував звук смаженого на розжаренiй сковорiдцi. Вiн створив власну мову.

До його появи не iснувало дуже багато речей.

Кейлiн знала одне: ii мати завинила. Якби вона не позбавила ii телефона, все було б iнакше. Кейлiн стояла б тут, телефонуючи в полiцiю, або своему татовi, або кому завгодно. Люди були б у розпачi, чуючи ii дзвiнок. Вона пригадала, як Вiкторiя у школi надiслала безлiч повiдомлень пiсля тiеi автомобiльноi катастрофи, коли вона зiткнулася з iншою машиною, i всi були такi стривоженi, а це було нiщо супроти сидiння замкненою в одному з примiщень зоопарку.

Вона була тричi проспала й щоразу запiзнювалася на шкiльний автобус, i матерi доводилося вiдвозити ii в школу, тому мати й покарала ii тим, що забрала в неi мобiлку. Але тепер iснував непоганий шанс, що мати усвiдомить свою провину в усiй цiй iсторii й подаруе Кейлiн новiсiньку мобiлку.

Цього було досить, аби розвеселити ii, але не зовсiм. Сталевi дверi були твердi й холоднi, коли вона iх торкалася, але iй подобалася гладенька металева поверхня, тож вона витягла вперед своi пальцi, нiби збиралася залишити вiдбиток долонi. Їi рука була вимащена в кетчуп.

Вона тут лише одна. А якби вона мала свiй телефон, вона не була б тут сама-одна.

Цього третього дня вона теж проспала, виглянула з вiкна своеi спальнi, й побачила, як автобус з iншими дiвчатами вiдходив вiд ii пiд’iзноi дороги, i збiгла донизу сходами, щоб наздогнати iх. Вона не винна, що автобус вiд’iхав так швидко. Не можна було вважати, що вона запiзнилася. Але матерi було байдужiсiнько.

Кейлiн вiдтягла засув, трiшки вiдчинила дверi й подивилася крiзь тонку шпарину простору. Нiчого. Нiкого. Вона вiдкинула волосся зi свого обличчя й надкусила печиво – фiгурку жирафи. Цукор усунув ватний смак з ii рота, хоч вона лiпше б з’iла цибульнi кружальця чи картоплю фрi.

Їжа завжди допомагае.

Тато смiеться з ii бажання не бути самiй, робити свое домашне завдання в будь-якiй кiмнатi, де е ще хтось – у вiтальнi, де вiн дивиться телевiзор, або в кухнi, коли мати мие там стiльницю. Вiн каже, що вона не любить бути самою-самiсiнькою навiть у власнiй спальнi, й це, мабуть, правда, бо вона дiлить спальню iз сестрою, хоч iй кажуть, що, позаяк вона старша, вона може переселитися на нижнiй поверх. Але вона любить слухати, як хтось поруч дихае, коли вона намагаеться заснути.

Їй хотiлося б, щоб мати була тут, поруч.

З нею все гаразд. Зараз вона в цiлком безпечному мiсцi, i якби хтось пiдiйшов, вона могла б узяти дверi на засув i нiхто не змiг би до неi дiстатися. Не треба боятися. Їi батька неможливо налякати. Коли вiн був малим, вiн ходив у лiс iз пiстолетом, стрiляв там тварин, а потiм розтинав iх, аби подивитися, що там усерединi. Вiн ставив стiлець на вогнище, аби зручнiше було подивитися, як воно горить. Вiн нiколи не обмежувався бажаннями. Вiн завжди щось робив.

Вона хотiла б, аби й вона завжди щось робила.

Вона з’iла ще одне печивко. Цього разу лева.

Маргарет завжди приходила в такий час, щоби потрапити до загорожi слонiв о 5:10 пополуднi, тобто на той час, коли доглядачi приходили годувати тварин, вигукуючи команди, щоб слони пiдiйшли ближче, потiм вiдступили, стали навколiшки й пiдняли ноги. Доглядачi запевняли, що пiсля денноi рутини

реба побачити, чи не стерлися копита в слонiв i як згинаються iхнi суглоби, але Маргарет припускала, що вони хочуть всього-на-всього похизуватися.

Проте вона любила спостерiгати. Це була безкоштовна циркова вистава, й нiхто з вiдвiдувачiв зоопарку, крiм неi, либонь, не знав, що вона вiдбуваеться. Вона також не розумiла, що примушувало цих старих невеселих людей у спортивних костюмах робити своi вправи, бiгаючи навколо торгових центрiв.

Вона приходила сюди кожного понедiлка, середи й четверга, йдучи так швидко, як тiльки могла, протягом майже години, як i рекомендував iй лiкар. Вона завжди прямувала до паркувального майданчика, пiсля того як слонiв заганяли в iхню будiвлю з металу й цегли.

Маргарет завжди приходила вчасно, чого не можна було сказати про доглядачiв. Інодi вона приходила, а в загорожi для годiвлi не було нiкого, крiм пари розгублених слонiв. Слони надiйнiшi за доглядачiв. Вона гадала, що доглядачi слонiв – це люди, якi народилися наприкiнцi минулого тисячолiття, якi бiльше дбали про йогу та про внутрiшнiй мир, анiж про те, щоби вчасно виконувати свою роботу.

Отож сьогоднi ii здивувала не так вiдсутнiсть доглядачiв, як вiдсутнiсть слонiв. Вона бачила iх удалинi, де вони блукали штучною саваною. В них порушився розклад. Вона чекала iх кiлька хвилин, стоячи бiля величезноi металевоi клiтки. Вона не знiмала навушникiв, не дочитала лише два роздiли роману Патрицii Корнвел – i ii погляд упав на напис на клiтцi, що запитував ii: «Ти коли-небудь думала про те, як перевезти одного слона?»

Зрештою Маргарет скинула навушники, поклавши свiй програвач MP-3 в кишеню, й негайно вiдчула – щось тут негаразд. Вона напружилася без видимоi причини. Подумала, що ii турбуе лише навколишня тиша i спокiй. Подивилася на годинник, приголомшена думкою, що, може, вона втратила вiдчуття часу. Але нi, було ще кiлька хвилин до того, як зоопарк закриеться.

За нормальних умов вона мала побачити кiлькох iнших вiдвiдувачiв, якi поспiшали б до виходу. Сьогоднi вона не побачила жодного.

Звичайно, вона стояла внизу крутосхилу бiля самоi межi територii слонiв. Мiж пагорбом, що височiв перед нею, i металевою клiткою праворуч вiд неi залишалося мало простору. Вона почала братися на пагорб, заспокоюючи своi нерви, але перш нiж дiйшла до вершини, почула два швидкi звуки, щось на кшталт статичних вибухiв чи трiскотливих ударiв грому. Майже водночас пролунав голос, високий голос на однiй нотi. Вона не змогла б назвати його зойком.

Вона ступила ще один крок, досить, аби побачити солом’яну крiвлю ресторану, й почула, як до неi швидко наближаються чиiсь кроки. Вона не зрозумiла, чому це робить, але швидко обернулася й побiгла вниз по схилу, зробивши оберт, який примусив ii хворе колiно зiгнутися. Вона знехтувала болем i поквапилася через отвiр великоi металевоi клiтки, в якiй стояла густiша темрява, нiж вона гадала.

Вона притиснулася до стiни, доторкнулася руками до холодного металу. Почувала себе по-дурному, але пiшла далi в темряву, прикипiвши поглядом до отвору в клiтцi, дивлячись на пiсок в загонi для слонiв. Вона знову почула кроки, потiм стишенi голоси, й кроки прискорилися. Почула дзенькiт металу чи трiск скла. Десь гримнули дверi. Ще якiсь трiскотливi звуки.

Вона подумала, а чи слони коли-небудь вiдчувають клаустрофобiю. Холодний камiнь бiрюзи ii намиста притулився iй до шкiри, й вона помацала його пальцями. Вона купила його, бо вiн не вiдрiзнявся кольором вiд ii блузки. Люди досi вiдчувають задоволення, якщо якiсь кольори точно збiгаються.

Вона не знала, скiльки минуло хвилин. Вона не рухалася, бо, хоч би що вiдбувалося, Маргарет не вiрила в те, що треба дiяти швидко. Вона волiла обмiркувати весь контекст проблеми. Така поведiнка добре послугувала iй, коли вона вирiшила освiтлити свое волосся до медово-бiлявого кольору, в якому не вирiзняеться сивина, й вона також стала iй у пригодi, коли вона вирiшила купити новий, але нецiкавий дiм замiсть чудового котеджу арт-деко з прикрасами на даху, й вона також послужила iй, допомiгши не розтуляти рота, коли дочка вирiшила навчати ii внука вдома, який, либонь, мав би бiльше користi, навчаючись у державнiй школi.

Маргарет подумала про обличчя дочки, яка завжди здавалася втомленою, бо не хотiла накладати губноi помади, коли виходила з дому.

Комар залетiв до металевоi клiтки й загубився в темрявi. Протягом тривалого часу вона не чула нiяких звукiв. Те, що протягом якоiсь митi здавалося таким реальним, тепер видалося iй звичайною атакою панiки або проявами раннiх симптомiв хвороби Альцгеймера чи пухлини мозку. Існувало безлiч способiв пояснити тупотiння крокiв i далекий жiночий крик, схожий на зойк. Мабуть, це хулiганськi витiвки пiдлiткiв. Схоже, ii вже замкнули в зоопарку, й доведеться шукати поблажливого працiвника, бо далi перебувати в цьому велетенському чорному ящику вона бiльше не могла.

Тож вона вийшла назовнi, побачивши, що сонце вже опустилося за дерева. Повiльно пiшла до вершини пагорба, давши своему колiну шанс розслабитися: стояти для нього

уло важко. Не побачила нiчого, крiм давньоi картини – майданчик для iгор праворуч вiд неi i мавпи, що гойдаються на своему мотуззi в будiвлi приматiв.

Вона стала нервовою старою жiнкою.

Вона подивилася вниз вiд своеi стежки й обернула голову до хатини «Перекуска в Сахарi», чи як вона там називаеться. Почула човгання гумових пiдошов на бетонi, й повiтря запахло димом.

Вона випадково вiдкинула ногою покинуту на землi дитячу чашку. Пройшла пiд солом’яну крiвлю ресторанного павiльйону, й коли вийшла з його затiнку, то побачила якийсь рух крiзь загорожу штучно створених тут джунглiв. Торговельнi автомати заблокували iй видимiсть. Це могли бути рослини, розгойдуванi вiтром, але могла би бути ще одна людина, яка йшла iншою стежкою. Один зi службовцiв зоопарку? Вона могла зустрiтися з ним.

Звернула на бетон, прямуючи до автомата кока-коли. Там дверi, що ведуть до ресторану, але щоб дiйти до них, iй доведеться обминути торговельнi автомати.

Вона лише дивилася на дверi, коли поминула iх.

Вона лише дивилася, як вони почали вiдчинятися.

Вона лише дивилася, як з них вигулькнула рука й потягла ii до себе.

Вiн загубив Марка. Роббi не знав, що йому робити тепер, стоячи тут сам-один, дивлячись на свиней. Марк знав би, що робити, й не мiг же вiн просто зникнути. Хоч вiн такий спокiйний. У цьому вся проблема. Вiн може зникнути так, що й не помiтиш.

Нiхто не мiг сказати, що Роббi надто спокiйний.

Вiн i Марк стояли бiля озера, поруч один з одним, коли в повiтрi пролунали першi пострiли – реальних куль вони бачити не могли, але могли бачити, як тиньк вiдколювався вiд стiн i посiчене листя й гiлля падали вiд оселi папуг, а також яскраве пiр’я, i в повiтрi кружляли рiзнi речi, як ото бувае пiд час бурi, але навiть швидше; нiхто йому нiколи не казав, що стрiлянина з рушниць може утворювати таке. Пролунали зойки, люди вигукували багато iмен, зокрема – «Елiзабет!», знову й знову. На якусь мить усе це його немов заморозило, а потiм вiн i Марк побiгли геть слiдом за небагатьма людьми, якi ще могли рухатися – з десяток iх уже лежало на землi, обличчями вгору i вниз, i вiн переступив через жiнку, яка щось шепотiла, коли вiн бiг схилом нагору, й вони спробували забiгти до ресторану, що стояв на вершинi пагорба, але там у них нiчого не вийшло, й тодi вони повернули до диких котiв, i Марк ще був поруч з ним. Але потiм Роббi подивився через плече й не побачив Марка. Тодi Роббi зупинився пiд високою затiненою будiвлею для диких свиней, проте знак називав iх вепрами.

Це було непогане мiсце, бо навколо нього височiли стiни, тож нiхто не мiг побачити його здалеку, але вiн мiг дивитися в щiлини мiж дошками й бачити, що вiдбуваеться на стежках. Дикi кабани рилися писками в багнюцi у своiй загорожi. Їм було байдужiсiнько до рушниць i куль. У цьому вiн був цiлком упевнений.

Роббi не знав, як йому бути – бiгти далi чи залишатися тут. Чи, може, когось покликати на допомогу й сподiватися, що поганi люди його не почують?

Легше зачекати. Спостерiгати. Вiн умiе спостерiгати.

Вiн умiв не так багато. Йому згадалася вечiрка на день народження, що вiдбулася давно, хоч вiн не хотiв про неi думати – вiн спробував зосередити свою увагу на вепрах, на розмiрi iхнiх голiв i на цiлковитiй вiдсутностi ший, нi, вiн не думатиме про той день народження, але якось вiн зачепив не той нейрон, який не стирав його спогадiв, а навпаки, iх роздмухував: нагадував йому про той день, коли вони пiшли на вечiрку до Айдана, коли його мати сказала йому, що там буде печиво, а вiн дуже його любив, й Айданова мати вiдчинила iм дверi й показала йому намет, у якому вони збиралися вiдзначати Айданiв день народження.

Мати Айдана була вродливою жiнкою з довгим чорним волоссям, i вона нерiдко погоджувалася з ним, що в команди «Рейдерз» був жахливий логотип Нацiональноi футбольноi лiги. Йому було приемно спогадувати розмови з Айдановою матiр’ю, i йому подобалося, коли хтось його слухав, а iншi дiтлахи робили щось зовсiм iнше – скажiмо, гралися в рибалку – якось пiд час однiеi з таких розмов йому знадобилося пiти в туалет. Коли вiн повертався у вiтальню, то почув, як говорила Айданова мама.

– Я хочу щось сказати вам усiм, – промовила вона, i ii голос звучав дуже серйозно, й вiн напружив свою увагу, бо не хотiв прогавити iнструкцii щодо того, як треба iсти крекер Грехема й шоколад.

– Я хочу, щоб ви добре ставилися до Роббi, – сказала вона, коли вiн пiдходив до дверей, саме в ту мить, коли вiн притиснувся до стiни й хотiв зробитися невидимим. – Вiн хлопець незвичайний. Бiльше я не скажу нiчого.

Роббi вже знав, що вiн не зовсiм такий, як усi. Але почути, як це промовляе стороння людина, було чимсь iншим. Мама Айдана намагалася промовити цi слова таким тоном, нiби робила йому комплiмент, але це було не так, i вiн це знав, i знали всi iншi. Й ось тепер вiн тут, маючи за товариство лише диких свиней, i вони покритi багнюкою та лайном, бридкi, й сьогоднiшнiй день мае бути для нього iншим, хiба не так? Нарештi. Вiн став частиною чогось. Вiн для

огось придатний. Але, може, iншi лише стримувалися, лише вдаючи терплячiсть, i, може, весь час вони планували це. Нi, це не мае глузду.

Вiн потер долонi об своi штани. Став стискати й розгинати своi пальцi. Долонi в нього були пiтнi. Це була ще одна проблема з дитячими вечiрками – багато iгор, де треба було щось тримати руками, й вони казали, О твоi руки, а одного разу навiть дорослий назвав його Цей спiтнiлий малюк. Але вiтерець допомагав, вiн висушував йому долонi, й вiн не мiг просто стояти тут, милуючись собою. Вiн повинен подумати, хоч йому тут стало й краще, не набагато, але вiн почувався впевненим у собi. Вiн почував бiльше, анiж iншi люди, й iнодi вiн iм це казав, але вони не розумiли.

Вiн мае роздивитися навколо. Дивився лiворуч i праворуч на все, що рухаеться. Йому потрiбно було знайти людей. Вiн почув свист хвостiв вiд тiеi загорожi, за якою жили зебри, далi по стежцi. Побачив залiзничну колiю. Дерева. Бiлок у гiллi дерев, що ганялися одна за одною. Вiн намагався дивитися на це все.

Перш нiж Роббi загубив Марка, вiн чув, як той йому сказав, що вони помруть, якщо не виберуться звiдси. Вiн знову подивився на диких свиней. Подумав про жiнку, яка щось шепотiла, коли вiн утiкав i переступив через неi. Вона була в одностроi зоопарку, й половина ii сорочки забарвилася в яскраво-червоний колiр. Вiн подивився на дикiв i подумав, як цiкаво було б приручити якогось i тримати його при собi замiсть домашнього собаки, й те саме вiн подумав про бiлок, уявивши iх прирученими й домашнiми, але подумав також про тих двох бiлок, якi ганялися одна за одною, чи то гра, чи щось серйозне й що тi бiлки почувають одна до одноi?

Думай.

Думай.

Невже так важко для всякого iншого вишикувати потрiбнi думки, одну за одною, як ото вагони в потязi? Вiн знову й знову змiнював напрям своiх думок i повертався до початку. Куди подiвся Марк? Чи стоятиме вiн тут сам-один, аж поки прийдуть чоловiки з рушницями й застрелять його, i чи не буде його найбiльшою помилкою, що вiн захотiв прийти в зоопарк цього дня? Чи вiн такий дурний? Здебiльшого дурний. Інодi вiн переконаний у цьому, i його мати терпiти не може, коли вiн iй про це каже. Вiн заплющив очi, намагався зловити свiй подих. Навiщо вiн це робить? Чому вiн завжди спохоплюеться занадто пiзно, прагнучи повернутися до початку подiй, коли вiн мiг би повестися зовсiм iнакше, так не заплутуватися, знаючи, що вiн знову заплутаеться?

Один iз вепрiв помочився на землю. Вони грубi тварини, бридкi й дурнi на вигляд, i чому вони дозволили зловити себе й посадити в клiтку?

Вiн пiдняв рушницю, яку тримав у руцi, пiдтримав ствол долонею, пiдняв ii над загорожею. Натиснув на спусковий гачок. Його слух вiдключився, став неясним, вiдколи вони сюди ввiйшли, й вiн шкодував, що вони не подумали взяти вуха iз собою, але пострiли тепер лунали зовсiм не гучно. Вiн вiддавав перевагу швидкостi перед точнiстю, прицiлюючись у голову, живiт i хвiст: йому хотiлося б вiдстрелити хвiст. Вiн перебував за кiлька ярдiв вiд своiх мiшеней, а не за сорок чи п’ятдесят ярдiв, як у тирi, й ця мiшень не рухаеться, як люди, тому вiн здивувався шкодi, якоi завдавали його пострiли. У першого кабана був розпоротий живiт, i все вивалилося з нього на землю, паруючи, другий кабан також був мертвий, i Роббi вiдiйшов вiд загорожi, доки запах не дiйшов до нього.

Нiхто нiколи не говорив про запах.

Вiн тримав пальцi зiгнутими на спусковому гачку свого «Бушмастера» класичноi моделi, й до нього повернулася впевненiсть. Вiн узяв своi думки та почуття пiд контроль. Вiн не знав, чому Марк наговорив йому дурниць про те, що вiн потребував, щоб його прицiл поправляли, щоб хтось натягував заднiй ремiнь, тодi можна було обрати найкращий кут. Йому стало подобатися, як воно е. Рушниця в руцi надала йому впевненостi.

Вiн почув кроки. Обернувся й наставив рушницю, готовий до несподiваноi зустрiчi.

– Заспокойся, придурку! – закричав Марк, нахилившись так низько, нiби впав навколiшки. Вiн мав «Глок» у своiй руцi та «Смiт i Вессон» у кобурi.

Роббi опустив рушницю.

– Де ти був?

– На полюваннi. Я думав, ти бiжиш за мною. Ти готовий?

Роббi кивнув.

6:00 пополуднi

Джоан не пам’ятала, щоб вона коли-небудь так уважно спостерiгала за змiнами в небi. Одна вогниста смуга, яку вона побачила, коли сонце сховалося за обрiй, стала ширшою й глибшою. А тепер уже все небо було смугастим, кольору обчищеного персика. Барви стали ще iнтенсивнiшими.

Вона почула якийсь звук вiд зони приматiв. Гучний звук – або хряснули зачиненi дверi, або щось важке впало. Трiскучий звук, не схожий на вибухи балонiв – у ритмi, наче хтось стукав пальцями по столу – а потiм брязкiт розбитого скла. Пронизливий крик, нелюдський.

Цi всi звуки були приглушеними, наче iхня гучнiсть раптово зменшилася, але сумнiву не було – в будiвлi хтось ходив. Той, хто не боявся, що його почують.

– Цссс, – прошепотiла вона Лiнкольну. – Не кажи нi слова. Будь мовчазний, як статуя. Вiн iде.

Лiнкольн не запитав ii, хто йде.

– Обхопи мене р

ками, – прошепотiла вона. – Заплющ очi й зникни.

Вона хотiла теж заплющитися, але не змогла. Натомiсть пiдлаштувала свое дихання до його подиху. Вiдчула, як його ручки намотують на себе ii волосся й обiймають ii за шию. Вiдчула, як усе його тiло притислося до неi, вiд ступнiв до лоба.

Вiн не такий непривiтний, як iншi хлопчаки. Вiн весь – тепла маса любовi. Вiн знае, що йому дозволено залазити в iхне лiжко о пiв на восьму ранку – сiм-три-нуль називае вiн це – i старанно дотримуеться цього термiна. Незалежно вiд того як рано вiн прокидаеться, вiн спiвае у своему лiжку до призначеного часу, а тодi згрiбае пiд пахву цiлу купу iграшкових тварин i вiдчиняе дверi до iхньоi спальнi, оголошуючи, – Уже сiм-три-нуль. Я прийшов, щоб тут полежати.

Вона пiдiймала ковдру й вiдкривала обiйми, й iнодi вiн ховав свою голову пiд ii плече або пiд шию, заплющував очi й казав: Я зник, i тепер вона хотiла, щоб це повторилося. Щоб вона могла притягти його до себе й примусити його зникнути.

Пролунав ще один зойк десь у будiвлi, й тепер вiн був схожий на крик папуги, хоч папуг у цьому примiщеннi не було.

Дихання Лiнкольна було вологе й гучне. Пластикова торбинка метлялася на парканi, надуваючись i спадаючи на вiтрi, як медуза, спiймана хвилею.

Вона вдихала й видихала. Вдих i видих.

Вона наготувалася почути кроки – саме до них вона дослухалася, бо так пишуть про подiбнi подii в романах, але вона жодного разу не почула чогось схожого на човгання взуття. Була переконана, що той чоловiк ходить у чоботях, якi гучно гупають пiд час ходи, але протягом тривалих, тривалих секунд стояла тиша, коли вона почула лише скрипiння скляних дверей, вiдчинених поштовхом ноги – цей звук, а також довгий свист i короткий стогiн та всмоктування повiтря бiльше, анiж будь-якi iншi звуки, мали б свiдчити про чиюсь присутнiсть, а проте й пiсля них крокiв не було чутно.

Натомiсть вона почула тихе скрипiння дверей, якi зачинялися, а потiм не було нiчого, й вона подивилася через загороджене мiсце бiля паркану, на сосни, стала шукати поглядом пластикову торбинку на парканi, проте замiсть неi побачила листок, який завис у повiтрi, пiдтримуваний павутиною. Вона почала думати, що взагалi не було нiчого, були лише витiвки вiтру або всi тi шуми iй просто вчулися.

Але потiм пролунали два голоси, один з них тихий.

– Нема нiчого, – сказав гучний голос.

– Ти коли-небудь ходив полювати, – сказав тихiший голос, хрипкий, наче вiн щойно вiдкашлявся. – Заткнися, йолопе.

Їх було двое. Двое чоловiкiв. Либонь, вони стояли на дерев’янiй палубi, що нависала над вольером. Це означало, що iх вiдокремлював вiд неi та Лiнкольна паркан заввишки в дванадцять футiв та маса валунiв, у якi вона впиралася спиною.

Вона не могла не намалювати iх собi, орiентуючись на кiлька почутих звукiв. Тихий голос нагадав iй високого хлопця в класi математики в ii середнiй школi. Вiн був надзвичайно гарний, але зазвичай перебував пiд кайфом, i його волосся завжди було зачесане назад й недбало пiдстрижене. Вiн нiколи не озивався, доки до нього не зверталися, а якщо вчителька кликала його, то вона, мабуть, помiчала, що вiн дивиться у стелю або зашнуровуе своi черевики, в якомусь розумiннi, агресивно нехтуючи урок, i мiсiс Вiнсон горлала його iм’я гострим i роздратованим голосом i ставила йому якесь специфiчне запитання, вiдповiдi на яке вiн не мав би знати, але вiн ii знав, щоразу в таких випадках. Вiн нiколи не пропускав жодного запитання й завжди говорив дещо тихо, тож треба було напружувати слух, аби почути його, але ви завжди напружували слух, бо вiдбувалася постiйна, невизнана боротьба мiж ним i мiсiс Вiнсон, яка намагалася спiймати його на незнаннi й нiколи не ловила.

– Якщо немае нiкого… – сказав голос, який хотiв, щоб його чули…

– Немае тварин.

– То це не означае…

– Тварин бiльше немае.

Того, що говорив гучно, вона уявляла, як людину з надмiрною вагою, й припускала, що його голова надто велика для його тiла. Сорочка не заправлена в штани, пальцi короткi й товстi. Рiзновид людини, яка вiдчувае, що вона не вiдповiдае своему призначенню й докладае зусиль, щоб вiдповiдати, але робить тiльки гiрше.

Вона не уявляла iх собi арабами, хоч думала на цю тему, звичайно. Але вони не здалися iй терористами такого штибу. Їхнi голоси звучали, як голоси молодих i огидних бiлих чоловiкiв – i вона не певна, що це робить iх бiльш чи менш небезпечними, анiж фанатики джихаду.

Вона почула, як вiдчинилися ще однi дверi, тi, якi вели до орангутангiв. Почувся слабенький шум вiд Лiнкольна, коли вiн повертав головою, певно, зараз вiн промовить ii iм’я – «Мамо», слово, яке майже перетворилося на ii iм’я – i вона тихо цитькае на нього, скуйовдивши йому волосся, й вiн не озиваеться, але вона замислюеться, як довго триватиме його мовчання.

Його тенiсний черевик впирався в ii стегно.

Листок розгойдувався геть аж повiльно на павутинi, i iй хотiлося, аби вiн зовсiм перестав гойдатися, бо iй не подобався будь-який рух. Вона хоче, щоб усе залишалося нерухомим i не створюв

ло нiякого звуку.

Їй хотiлося, щоб уся сцена перетворилася на картину, де нiхто не змiг би ворухнутися.

– Ти нiколи не хотiв би пiдстрелити лева? – запитав гучний голос. Важкий голос. – Не хотiв би поiхати на сафарi? Я знаю, ти туди iздив.

– То був не лев.

– Нi, але що ж то було? Чорне, бiле й волохате, й отi зуби на ньому. Та тварина не була мавпою.

«То був колобус», – подумала вона. Їй подобаються iхнi бiлi бороди, й сумнi очi, й те, як iхне хутро густо затуляе iхнi руки. Вони звисають зi своiх мотузiв у кутовому вольерi мiж лемурами й гiбонами.

– Заткнися, – сказав майже хлопець з iхнього класу математики.

– Не зосталося жодного, – сказав гучний голос. – І серйозно, той хряк розпався навпiл, ти мусив би…

– Заткнися. Кiлька ще е. Ходiмо.

Вона помiтила, як напружилися ii м’язи, а тiло стало твердим, наче панцир. Вона знову зцiпила зуби. Лiнкольн щось вистукував своiми легенькими пальцями на ii потилицi, але решта його тiла було нерухомим.

– Даремно ми принесли цю штуку, – роздратовано промовив спокiйний голос. – Де виклик? Ти випускаеш тридцять куль водночас – де мистецтво?

– Ти менi заздриш? – запитав гучний голос.

Чому вони досi тут i розмовляють? Чому вони не вийдуть у дверi, якi вони вiдчинили сто рокiв тому?

– Ти що, ослiп, медовий пирожику? – сказав гучний голос, тепер набагато голоснiше, так голосно, що в неi смикнулася голова. – Чи ти пацюк, що риеться в гноi? А може, ти слiпа риба, що нявкае, нiби кiт?

– Я не слiпий, – сказав спокiйний голос уже без роздратування. Хоч вiн став звучати вже не як його голос. Вiн лунав повiльнiше й глибше. Так, наче вiн грав якусь роль. – Я думаю.

– Це нiчого не змiнюе, медовий пирожику.

«Щось е в них дивне, – подумала вона. – Дивне в iхнiх голосах. Дивне в цьому медовому пирiжку».

– Ти справдi думаеш, що iх тут бiльше? – запитав гучний голос.

Вiн знову став звучати нормально, без жодних слiдiв розтягнутоi вимови, яку вона чула в цьому голосi ще хвилину тому. Вона чекала, коли спокiйний вiдповiсть, але вiн промовчав. Мовчанка видалася iй гiршою, нiж балачка. Чи не бачили вони зблиску ii волосся, яке промайнуло над валунами? Чи вони не пiдняли рушниць i не нацiлили iх поверх паркану? Може, спокiйний вiдповiв кивком голови? Чи не стоять вони там, зашнуровуючи черевики або пригладжуючи свое волосся, стягнуте у кiнський хвiст? Чи мають вони кiнськi хвости на головах, чи мають ножi i якi вони е – гарнi вони, чи дурнi, чи божевiльнi й чи мають вони план, чи мають стратегiю, схильнi вони до самогубства чи до садизму, чого вони хочуть?

Хiба може вона щось знати? Вона не може навiть iх бачити. Ворог зовсiм близько, й це ii шанс щось з’ясувати – що завгодно – що допомогло б iй зрозумiти сенс усього цього, але вона мае лише осколки iнформацii – мавп, медовi пироги й математику – i жоднi з них не тримаються купи.

Вона почула, як заскрипiв дерев’яний настил пiд iхнiми ногами.

– Ходiмо, – сказав спокiйний.

– Слухаюся, сер.

Обидва засмiялися. Потiм дверi зачинилися, всмоктавши трохи повiтря й створивши невеличке вiдлуння. Вона усвiдомила, що вона зображуе свист вiтру бiля Лiнкольнового вуха. Вона не перестала свистiти, бо вiн спокiйний, а вона не готова розмовляти з ним. Їi руки обiймали його мiцнiше. Якби вона могла, то заморозила б iх обох на годину або двi, на день, навiчно, на стiльки часу, щоб вiн забув, як звучать людськi голоси.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Одiн – веховний бог у германо-скандинавськй мiфологii. (Тут i далi прим. пер.)

2

Локi – один iз популярних богiв скандинавськоi мiфологii.

3

Капiтан Америка – супергерой iз комiксiв.

4

Зелений Лiхтар – iм’я багатьох вигаданих персонажiв, якi з’являються в комiксах.

5

Залiзний Чоловiк – вигаданий персонаж мультиплiкацiйних фiльмiв. Тут iдеться про те, що Лiнкольн, якому чотири роки, живе бiльше в уявному свiтi, нiж у реальному.

6

Ідеться про комп’ютену гру.

7

Джокер – супергерой усесвiту, заклятий ворог Бетмена.

8

Надiслати (англ.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить