Мистецтво любовi
Ерiх Фромм

Процес читання цiеi книжки може розчарувати кожного, хто прагне дiстати легкi iнструкцii з мистецтва любовi. Навпаки, у своiй працi я хочу показати, що любов не е почуттям, спроможним охопити будь-кого, незалежно вiд рiвня його зрiлостi. Книжка покликана переконати читача, що всi його спроби любити приреченi на поразку, якщо вiн не буде активнiше розвивати свою iндивiдуальнiсть, щоб рухатися в продуктивному напрямку; у тому, що вiдчуття задоволення вiд любовi неможливе без вмiння любити ближнього, без справжньоi скромностi, смiливостi, вiри i дисциплiни. У культурi, де цi риси трапляються досить рiдко, опанувати вмiння любити – рiдкiсне досягнення. Кожен може запитати себе: а скiлькох людей, якi дiйсно вмiють любити, я знаю?..

Ерiх Фромм

Мистецтво любовi

© Erich Fromm, 1956

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2017

* * *

Свiтовi перспективи

Серiя «Свiтовi перспективи» присвячена концепцii людини, народженоi всесвiтом, що сприймаеться через актуальне бачення сьогодення. Мета серii – презентувати невеличкi книжки, авторами яких е найбiльш свiдомi й вiдповiдальнi представники сучасноi думки. Кожна книга вiддзеркалюе погляди й переконання ii автора та визначае взаемозв’язок мiнливих релiгiйних, наукових, мистецьких, полiтичних, економiчних i соцiальних впливiв iз загальним досвiдом людини.

Цю серiю присвячено перегляду всiх тих сторiн людськоi дiяльностi, яких фахiвцiв вчили безпечно оминати. Вона iнтерпретуе сучаснi й минулi подii, котрi втручаються в життя людини у свiтову епоху, що повсякчас розвиваеться, а також робить припущення щодо того, чого може досягти людина, коли ii охоплюе непохитна внутрiшня потреба шукати те, що хвилюе ii найдужче. Ця серiя мае на метi запропонувати новi перспективи з погляду свiту й розвитку людства, водночас не порушуючи тiсного зв’язку мiж унiверсальним та iндивiдуальним, динамiкою i сталою формою, свободою й долею. Кожен автор розкривае свiй предмет iз широкоi перспективи свiтовоi спiльноти, а не виключно з юдейсько-християнськоi, захiдноi чи европейськоi.

У книжках серii розглядаються певнi фундаментальнi питання, яким придiляють замало уваги в умовах сучасноi духовноi, моральноi та полiтичноi кризи, у свiтлi технологii, що вивiльнила творчу енергiю народiв. Нашi автори мають справу iз чимраз глибшим усвiдомленням, що дух i природа – невiд’емнi, що iнтуiцiя та здоровий глузд повиннi вiдновити свою важливiсть як засоби сприйняття й злиття внутрiшнього та зовнiшнього свiтiв.

Серiя «Свiтовi перспективи» покликана довести, що концепцiя цiлiсностi та едностi органiзму е вищою й конкретнiшою, анiж концепцiя матерii та енергii. Таким чином, може видатися, що й сама наука мае на метi iнтерпретувати фiзичний свiт матерii та енергii з позицii бiологiчного уявлення про органiзм. Ця серiя е спробою показати важливiсть значення життя, бiологii не такими, як у лабораторнiй пробiрцi, а через досвiд, що його життя даруе органiзму. Бо ж принцип життя – в напрузi, що з’еднуе дух зi свiтом матерii. Елемент життя домiнуе в самiй тканинi природи, а отже, перетворюе iснування, бiологiю на трансемпiричну науку. Закони життя народжуються за межами iхнiх простих фiзичних проявiв i змушують нас зважати на свое духовне джерело. Насправдi розширення концептуальних меж сприяло не тiльки наведенню ладу у вiдповiдних науках, а й вiдкриттю аналогiй у ставленнi людини до аналiзу та синтезу досвiду в окремих галузях знання, пропонуючи можливiсть бiльш усеохопно, об’ективно описати значення життя.

У цих книжках показано, що знання вже не становлять собою манiпулювання людиною та природою як силами, що протистоять одна однiй, тут не йдеться про зведення даних до суто статистичного ладу. Знання е способом звiльнити людство вiд деструктивноi сили страху, воно вказуе на шлях до мети, яка полягае в реабiлiтацii людськоi волi та вiдродженнi вiри й довiри до людськоi особистостi. Працi цiеi серii також прагнуть вiдкрити той факт, що заклики до образiв, систем та представникiв влади стають дедалi менш наполегливими, тимчасом як i на Сходi, i на Заходi зростае бажання вiдновити гiднiсть, цiлiснiсть i самореалiзацiю, що е невiд’емними правами людини. Людини, котра тепер може керувати змiнами завдяки усвiдомленим цiлям i в свiтлi рацiонального досвiду.

Іншi суттевi питання, що iх дослiджували в цих працях, стосуються проблем мiжнацiонального розумiння, а також питань упередженостi, наслiдком якоi е напруження та антагонiзм. Пiд час нашоi свiтовоi епохи зростае здатнiсть сприймати i брати на себе вiдповiдальнiсть – це вказуе на нову реальнiсть, у межах якоi iндивiд i сукупнiсть iндивiдiв доповнюють одне одного i стають одним цiлим; на те, що тоталiтаризм i правих, i лiвих похитнувся у своему унiверсальному бажаннi повернути собi авторитет iстини, яка пiдкорюе все людство. Останне тепер може покластися не на пролетарський авторитаризм, не на секу

яризований гуманiзм – обидва вже зрадили духовне надбання iсторii, – а на сакраментальне братерство та еднiсть знань. Це нове усвiдомлення сприяло розширенню людських обрiiв попри всi завади, а революцiю людськоi думки можна порiвняти з основним припущенням стародавнiх грекiв про суверенiтет розуму; ii можна спiввiднести з осяйнiстю моральноi iстини, яку проголошували бiблiйнi пророки; вона подiбна до фундаментальних постулатiв християнства; це як початок новоi науковоi ери, науки про рушiйнi сили, експериментальний фундамент якоi заклав ще Галiлей в епоху Ренесансу.

Важливим прагненням цiеi серii е перегляд суперечливих сенсiв i визначень, що iх сьогоднi приписують таким термiнам, як «демократiя», «свобода», «справедливiсть», «любов», «мир», «братерство» та «Бог». Метою таких дослiджень е очистити шлях для створення iстинноi свiтовоi iсторii не з погляду нацii, раси чи культури, а згiдно зi ставленням людини до Бога, самоi себе, своiх побратимiв та всесвiту, що виходить за межi власних iнтересiв. Значення «свiтовоi епохи» полягае в шанобливому ставленнi до людських надiй i мрiй, що загалом приводить до глибшого розумiння основних цiнностей усiх народiв.

Сьогоднi люди i на Сходi, i на Заходi вiдкривають для себе той факт, що мiж ними iснуе мiцний зв’язок, незважаючи на будь-якi суперечливi моменти, i це формуе бiльш фундаментальну еднiсть, анiж проста згода думок та доктрин. Люди починають усвiдомлювати, що всi вони мають тi самi первiснi бажання i схильностi, що панування людини над людиною вже не можна виправдовувати апелюванням до Бога чи природи. Така свiдомiсть е плодом духовноi i моральноi революцii, грандiозного сейсмiчного зрушення, через яке зараз проходить усе людство.

Серiю «Свiтовi перспективи» було заплановано для того, щоб проникнути в сутнiсть людини, яку не тiльки визначае iсторiя, а яка й сама визначае iсторiю. Історiю слiд розумiти не лише як таку, що стосуеться життя людини на цiй планетi, а й як ту, що мiстить космiчнi впливи, котрi пронизують наш людський свiт.

Наше поколiння вiдкривае для себе, що iсторiя не пiдкоряеться соцiальному оптимiзму сучасноi цивiлiзацii i що органiзацiя людських спiльнот та встановлення справедливостi, свободи й миру е не тiльки iнтелектуальними досягненнями, а водночас духовними i моральними, такими, що вимагають плекати цiлiснiсть людськоi особистостi та створювати нескiнченний виклик для людини, що виринае з безоднi безглуздостi й страждань задля оновлення у повнотi ii життя. «Бо ж якими е думки людини – такою стае й вона сама, тому вони потребують очищення й трансформацii. І, якби розум прагнув iстини так, як вiн прагне того, що сприймае своiми чуттями, хто не звiльнився б тодi вiд пут?»[1 - Майтраяна-упанiшада, 6.34.4. 6. (Тут i далi прим. автора, якщо не зазначено iнше.)]

Сьогоднi людство мае силу, що протистоiть стерильностi й небезпечностi кiлькiсноi та анонiмноi масовоi культури; нове, хоч iнодi й незначне вiдчуття духовного зближення людини зi свiтом грунтуеться на сприйняттi того, що кожна особистiсть – священна, на повазi до численних культур. Зростае усвiдомлення того, що рiвнiсть i справедливiсть не можна оцiнювати виключно в цифрах, бо вони е пропорцiйними й аналогiчними у своiй реальностi.

Ми стоiмо на межi свiтовоi епохи, в якiй людське життя прагне реалiзувати новi форми. Ми усвiдомлюемо, що роздiлення людини й природи, часу i простору, свободи i безпеки е хибним, i перед нами постае нове бачення людини в ii органiчнiй цiлiсностi, iсторii, що пропонуе багатство й розмаiття якостей, котрi досi були безпрецедентними за своею величчю. Спiввiдносячи накопичену мудрiсть людського духу з новою реальнiстю свiтовоi епохи, виголошуючи думки й переконання людини, «Свiтовi перспективи» прагнуть допомогти вiдродженню надii в суспiльствi й гордостi за рiшення людини щодо того, якою мае бути ii доля.

Суттевий розвиток знань призвiв до зниження свiдомостi, i в результатi такоi тенденцii – через певнi сучаснi iнтерпретацii науки – iстину почали сприймати тiльки у формi ii обмежених описiв.

Трiумфальний рух науки вперед, який породив новi реалii, пов’язанi iз субатомним свiтом, вiдкинув традицiйнi припущення щодо причинностi та едностi, тож йому майже вдалося похитнути вiру людини в ii духовну й моральну цiннiсть та в ii значущiсть у межах космiчноi будови.

Досвiд страху, в який занурилася сучасна людина внаслiдок невдалоi спроби вийти за своi екзистенцiйнi межi, порушив проблему: чи мусить вона жити, повсякчас пiзнаючи себе, чи ж нi; чи мае вона знищити небуття, а чи небуття знищить ii саму. Бо людина була змушена повернутися до своiх джерел унаслiдок атрофii сенсу i ii анабазис може розпочатися знову – через таемничу велич оновлення ii життя.

Страждання й надii цього столiття походять iз внутрiшньоi драми, в основi якоi – дух як результат внутрiшнього розколу, i з невидимих сил, що зароджуються в серцi й мозку людини. Цi страждання й надii також е результатом матерiальних, економiчних, полiтичних i технологiчних проблем.

Вл

сне iсторiя не е суто механiчним розгортанням подiй, у центрi яких людина почуваеться чужинцем, що потрапив до iншоi краiни. Особливий акцент на прогресивностi людства, особливий пророчий наголос на здiйсненнi Богом своеi волi через iсторiю й особливий християнський наголос на iсторичнiй природi одкровення тепер мають здатися на ласку новiй iсторii, що охоплюе нову космологiю, – це визначна подiя, яка от-от народиться з утроби невидимого всесвiту, що ним е людський розум i серце.

Наша свiтова епоха е найбiльш лиховiсною й апокалiптичною з-помiж усiх, крiзь якi пройшло людство за свою iсторiю. «Свiтовi перспективи» намагаються привернути увагу до основноi влади моралi, що дiе у всесвiтi, тiеi влади, до якоi людство нарештi мае почати докладати максимум зусиль.

Це криза в свiдомостi, яка набувае чiткiших рис через кризу в науцi. Це нове пробудження пiсля тривалого iсторичного перiоду, з якого вона бере свiй початок. З одного боку, заперечення, що iх висловив Декарт щодо можливостi iснування теологii як науки, з другого – спростування, якi надав Кант щодо метафiзики як науки. Деякi скам’янiлi форми такого позитивiстського мислення iснують i досi, презентуючи себе у квазiсоцiологiчнiй мiфологii, яка, маскуючись пiд науковi поняття, створила новий анiмiзм. Його результат – релiгiя, бiльш примiтивна, нiж традицiйнi прояви вiри, що вона iх прагне замiнити.

Утiм, зараз визнають – пiд впливом Вайтгеда, Бергсона та деяких iнших представникiв феноменологii – той факт, що на додачу до справжньоi науки з ii тенденцiею виокремлювати кiлькiснi цiнностi е iнша категорiя знань, у якiй фiлософiя, послуговуючись власними iнструментами, здатна осягнути суть i внутрiшню природу Абсолюту й реальностi.

Загадковий усесвiт зараз розкривае себе для фiлософii та науки, водночас зростае значення природи i людини, що виходить за межi математичного й експериментального аналiзу сенсорних феноменiв. Це значення вiдкидае мiфологiю, що е доречною виключно для задоволення емоцiйних потреб.

Іншими словами, фундаментальнi проблеми фiлософii, якi е центральними в життi, знову протистоять науцi й власне фiлософii. Наше завдання – визначити принцип диференцiацii i досить зрозумiлий зв’язок, щоб виправдати, очистити i науковi, i фiлософськi знання, узявши до уваги iхню взаемозалежнiсть.

Власне справедливiсть, яка перебувала «у станi паломництва й розп’яття», тепер поступово звiльняеться з полону соцiальних i полiтичних демонологiй i на Сходi, i на Заходi та починае ставити пiд сумнiв власнi передумови.

У серii «Свiтовi перспективи» також дослiджують i заново оцiнюють сучаснi революцiйнi рухи, якi пiддають сумнiву священнi iнститути суспiльства, захищаючи соцiальну несправедливiсть в iм’я соцiальноi справедливостi.

Спробувавши озирнутися назад – до раннього космiчного стану людини третього тисячолiття, – ми помiтимо, що саме тодi почала поступово формуватися концепцiя справедливостi як такоi, на яку людина мае невiдчужуване право. А в часи Хаммурапi – у другому тисячолiттi до нашоi ери – справедливiсть за своею суттю була частиною людськоi природи, а не корисним даром, i стала невiд’емним елементом суспiльноi свiдомостi.

Ця концепцiя прав людини полягала у вимаганнi справедливостi вiд усесвiту, i така вимога iснуе i в ХХ столiттi – за цiкавою аналогiею. Згiдно зi стародавнiми переконаннями, людина й сама могла стати божеством, набути рис величних космiчних сил у всесвiтi, що ii оточував. Вона могла впливати на всесвiт не через прохання, а через дii.

Захiдна демократiя з ii iдеями щодо священностi людськоi особистостi зiйшла на манiвцi, попри те, що ще нiколи не була настiльки сильною в матерiальному й технологiчному сенсi. Вона ще нiколи не вiдчувала такоi серйозноi загрози – i морально, i духовно. Нацiональна безпека й iндивiдуальна свобода перебувають у лиховiсному протистояннi.

Можливiсть створення унiверсальноi спiльноти i деградацiя – спiвiснують. Немае жодних сумнiвiв щодо того, що зло нагромаджуеться серед людей саме через iхне пристрасне прагнення до едностi. Однак у протистояннi з цим злом, яке розколюе, iзолюе, знищуе живу реальнiсть, у протистояннi зi смертю людина всiма фiбрами своеi душi прагне «безпосередньоi цiлiсностi вiдчуттiв i думок», можливостi вiдтворити фрагменти, вiдновити еднiсть за допомогою справедливостi.

Християнство змогло вiдреагувати на цей протест проти зла обiцянкою Царства Божого, вiчного життя – а це потребувало вiри. Однак духовнi та моральнi страждання людини виснажили ii вiру й надiю. Вона залишилася наодинцi iз собою. Їi страждання зосталися незбагненними.

Таким чином, людина вже почуваеться вкрай обмовленою. Вона прагне очистити себе. Й ось серед духовних i моральних руiн Заходу та Сходу iй вготовано ренесанс – за межами нiгiлiзму, темряви й вiдчаю. У глибинi захiдноi та схiдноi духовноi темряви багатолика цивiлiзацiя повертаеться до свого джерела, i, можливо, iй вдасться засяяти знову – пiд час неминучого нового свiтанку. Так i в Одкровеннi йдеться про друге пришестя –

новим небом, новою землею й новою релiгiйною якiстю життя.

«Побачив я небо нове i землю нову; бо перше небо i перша земля минули, i моря вже немае…»[2 - Одкровення Йоана Богослова, 21:1. Цитата з Бiблii в перекладi І. Хоменка. (Прим. перекл.)]

Попри нескiнченнi обов’язки людей, обмеженiсть iхньоi влади, попри непримиреннiсть нацiоналiзмiв, духовних втрат i моральноi амнезii, очевиднi потрясiння й перевороти сьогодення, а також зважаючи на змiни, що спостерiгаються протягом цього динамiчного перiоду та розкриття свiтовоi свiдомостi, «Свiтовi перспективи» мають на метi пришвидшити серцебиття «байдужоi iстини» та iнтерпретувати важливi елементи свiтовоi епохи. Вони ж бо походять iз нескiнченностi творчого процесу, що повертае людину людству й водночас поглиблюе i збагачуе ii зв’язок зi всесвiтом.

Нью-Йорк, 1956

Рут Нанда Аншен

Передмова

Процес читання цiеi книжки може розчарувати кожного, хто прагне дiстати легкi iнструкцii з мистецтва любовi. Навпаки, у своiй працi я хочу показати, що любов не е почуттям, спроможним охопити будь-кого, незалежно вiд рiвня його зрiлостi. Книжка покликана переконати читача, що всi його спроби любити приреченi на поразку, якщо вiн не буде активнiше розвивати свою iндивiдуальнiсть, щоб рухатися в продуктивному напрямку; у тому, що вiдчуття задоволення вiд любовi неможливе без вмiння любити ближнього, без справжньоi скромностi, смiливостi, вiри i дисциплiни. У культурi, де цi риси трапляються досить рiдко, опанувати вмiння любити – рiдкiсне досягнення. Кожен може запитати себе: а скiлькох людей, якi дiйсно вмiють любити, я знаю?

Утiм, складнiсть цього завдання не мусить бути приводом для втечi вiд пiзнання труднощiв, а також умов, що необхiднi для його виконання. Щоб уникнути зайвих складнощiв, я намагався говорити про проблему легкою, зрозумiлою мовою – наскiльки це можливо. З тiеi-таки причини я використовую мiнiмум посилань на лiтературнi джерела, присвяченi любовi.

Працюючи над цим питанням, я не знайшов рiшення, яке повнiстю мене задовольнило б, зокрема менi не вдалось уникнути повторення iдей, презентованих у моiх попереднiх книжках. Читачi, якi знайомi з такими працями, як «Втеча вiд свободи», «Людина для себе» i «Здорове суспiльство», знайдуть у цiй книжцi багато iдей, якi вже подибували в зазначених творах. Утiм, «Мистецтво любовi» аж нiяк не е чимось на кшталт загального пiдсумку попереднiх праць. Ця книжка презентуе безлiч iдей, окрiм тих, про якi я вже казав, i навiть бiльш давнi з них набувають нових перспектив, зважаючи на те, що всi вони обертаються навколо однiеi теми – мистецтва любовi.

Е. Ф.

Мистецтво любовi

«Хто нiчого не знае – той нiчого не любить. Хто нiчого не робить – нiчого не розумiе. Хто нiчого не розумiе, той нiчого не вартий. Але той, хто розумiе, – любить, помiчае, бачить… І що бiльшими знаннями володiеш iз певного предмета, то сильнiша любов. Той, хто гадае, що всi плоди достигають одночасно з полуницею, нiчого не вiдае про виноград».

    Парацельс

І

Чи е любов мистецтвом?

Любов – це мистецтво? Якщо так, тодi вона потребуе знань та зусиль. Чи це просто приемне вiдчуття, котре переживають випадково, – те, у що людина «поринае», якщо iй пощастило? Ця невеличка книжка грунтуеться на першому припущеннi, тодi як бiльшiсть людей сьогоднi, поза сумнiвом, вiрять у друге.

Це трапляеться не тому, що люди пiдтримують думку, нiби любов не е важливою. Насправдi вони спраглi до неi – переглядають численнi фiльми про щасливi й нещасливi iсторii кохання, слухають сотнi примiтивних любовних пiсень, – однак водночас мало хто вважае, що, коли йдеться про любов, йому треба чогось учитися. Таке специфiчне ставлення грунтуеться на кiлькох судженнях, якi поодинцi чи вкупi пiдживлюють його. Для бiльшостi людей проблема любовi передусiм полягае в тому, щоб любили iх, а не вони самi, тож iдеться зовсiм не про здатнiсть людини любити. Отже, для них проблемою е те, як зробити, щоб iх любили, як бути тими, кого люблять. У своему прагненнi досягти цiеi мети вони обирають кiлька шляхiв. Один зi способiв – той, що його зазвичай дотримуються чоловiки, – це бути успiшним, бути настiльки владним i багатим, наскiльки це дозволяють ресурси соцiального статусу. Другий шлях – яким рухаються жiнки, – це прагнення бути привабливою, вдосконалювати свое тiло, стиль в одязi тощо. Іншi шляхи, що ведуть до привабливостi, – iх обирають i чоловiки, i жiнки – передбачають розвиток гарних манер, вмiння цiкаво пiдтримати бесiду, допомогу iншим, скромнiсть та позбавлення агресii. Бiльшiсть зi способiв, що допомагають досягти любовi iнших до себе, – тi самi, якi використовують, щоб досягти успiху, «здобувати друзiв та впливати на людей». Насправдi ж для бiльшостi людей у нашому суспiльствi те, що iх люблять, становить собою щось на кшталт сумiшi популярностi та сексуальноi привабливостi.

Другою передумовою, яка криеться за iдеею, що в любовi немае чого вчитися, е припущення, нiбито проблема любовi – це проблема об’екта, а

е здiбностi. Люди гадають, що любити – це просто, а от знайти правильний об’ект для своеi любовi чи досягти того, щоб любили тебе, – складно. Таке бачення можна пояснити кiлькома причинами, що вкорiнилися в розвитку сучасного суспiльства. І перша з них – суттевi змiни, якi сталися в ХХ столiттi, коли йшлося про вибiр «об’екта любовi». У вiкторiанську епоху, як i в багатьох традицiйних культурах, любов переважно не була спонтанним особистим досвiдом, що зрештою мiг привести до шлюбу. На противагу – шлюб укладали за угодою, i цьому сприяли поважнi родини чи свахи – або ж його брали без допомоги таких посередникiв. Шлюб укладали iз соцiальних мiркувань, а любов мала розвинутися вже пiсля одруження. Протягом кiлькох останнiх поколiнь концепцiя романтичного кохання у захiдному свiтi стала майже унiверсальною. Незважаючи на те, що в Сполучених Штатах мiркування про шлюб як угоду все ще не зникли, бiльшiсть людей перебувають у пошуку «романтичного кохання», особистого переживання, що згодом приведе до шлюбу. Ця нова концепцiя любовi значно посилила важливiсть об’екта, порiвняно з важливiстю функцii.

Із цим чинником щiльно пов’язана iнша риса, притаманна сучаснiй культурi. Уся наша культура грунтуеться на прагненнi купувати, на iдеi взаемовигiдного обмiну. Сучасна людина почуваеться щасливою, коли захоплено споглядае вiтрини та купуе все, що може собi дозволити, – за готiвку або ж на виплат. Так само людина сприймае й iнших. Приваблива дiвчина для чоловiка або привабливий чоловiк для жiнки – це предмет бажань, який вони прагнуть отримати. «Привабливий» зазвичай означае гарний набiр популярних рис, якi шукають на ринку особистостей. Те, що робить людину привабливою, залежить вiд модних вимог часу – йдеться як про фiзичнi, так i про духовнi риси. У 20-х роках минулого столiття привабливою вважали дiвчину, яка випивае й курить, – грубувату i сексуальну, – а тепер мода вимагае вiд жiнки бути гарною та скромною господинею. Наприкiнцi ХІХ i на початку ХХ столiття чоловiк мав бути наполегливим та амбiтним, натомiсть сьогоднi вiн – як «набiр» привабливих рис – мусить бути компанiйським i поблажливим. У будь-якому разi, вiдчуття закоханостi розвиваеться тiльки вiдносно людського товару, який е приступним, – залежно вiд того, що людина може запропонувати навзамiн. Я готовий укласти угоду: об’ект мае бути бажаним з погляду соцiальноi цiнностi й водночас мае бажати мене, зважаючи на моi очевиднi та прихованi цiннi риси i потенцiйнi можливостi. Таким чином, двое людей закохуються, коли вiдчувають, що знайшли найкращий об’ект, наявний на ринку, зваживши на межi своеi власноi цiнностi для обмiну. Часто, як i у випадку придбання нерухомого майна, значну роль у такiй угодi вiдiграють прихованi можливостi, що згодом можуть розвинутися. У культурi, де панують ринковi вiдносини, де матерiальний успiх е визначною цiннiстю, не варто дивуватися, що любовнi стосунки людей розгортаються за такою схемою обмiну, що пануе на ринку товарiв i працi.

Трете хибне судження, яке формуе припущення про те, що, коли йдеться про любов, тут немае чого вчитися, грунтуеться на змiшуваннi початкового досвiду «поринання» в кохання i тривалого перебування у станi закоханостi.

Коли двое людей, якi досi були чужими одне одному, як i ми всi, раптом дозволяють стiнi мiж ними впасти й почуваються близькими, одним цiлим – цей момент еднання е одним iз найбiльш пiднесених та бентежних життевих переживань. Іще бiльш чудовим i дивовижним цей момент е для тих, хто досi був вiдлюдькуватим, самотнiм, не знав любовi. Диво раптовоi близькостi часто полегшуеться, якщо воно було поеднане iз сексуальним потягом та фiзичною близькiстю або iнiцiюеться ними. Одначе за своею природою цей тип любовi тривае недовго. Двое людей краще пiзнають одне одного, iхня близькiсть починае втрачати своi дивовижнi риси, аж доки суперечностi, розчарування та вiдчуття нудьги не знищать усе, що лишилося вiд початкового захвату. Утiм, спочатку закоханi цього не усвiдомлюють: насправдi вони сприймають силу своеi палкоi «одержимостi» одне одним як доказ любовi, тодi як цi явища можуть лише свiдчити про те, наскiльки самотнiми вони були досi.

Думка про те, що любити – то найлегша рiч, протягом тривалого часу була поширеною iдеею щодо кохання, попри непереборнi докази протилежного. Навряд чи iснуе дiяльнiсть або ж справа, до якоi бралися б iз такими надiями та сподiваннями i яка аж так регулярно зазнавала б поразки, як кохання. Якби йшлося про якусь iншу дiяльнiсть, люди прагнули б дiзнатися причини такоi поразки, волiли б зрозумiти, як можна було уникнути помилок, або ж просто припиняли б ii. Оскiльки у випадку любовi останне е неможливим, единим прийнятним способом впоратися з поразкою в коханнi е аналiз причин такоi поразки i ретельне вивчення сенсу кохання.

Перший крок, який слiд зробити, – це усвiдомити, що любов становить собою мистецтво, подiбно до того, як мистецтвом е саме життя. І якщо ми хочемо навчитися любити, то маемо йти тим самим шляхом, що ним зазвичай iдуть, прагнучи о

олодiти будь-яким iншим мистецтвом, скажiмо, музикою, живописом, теслярським ремеслом, медициною чи iнженерною справою.

Якi кроки ведуть до опанування певного мистецтва?

Процес оволодiння мистецтвом можна роздiлити на два зручнi етапи: опанування теорii та ii закрiплення на практицi. Якщо я хочу опанувати мистецтво медицини, то передусiм маю вивчити все про людське тiло й рiзноманiтнi хвороби. Та, навiть маючи всi цi теоретичнi знання, я не можу вважати себе абсолютно компетентним у медицинi. Я стану справжнiм професiоналом цiеi справи тiльки пiсля надбання чималоi практики – тодi, коли результати моiх знань i практичних навичок з’еднаються в одне цiле – iнтуiцiю, що е квiнтесенцiею будь-якого мистецтва. Одначе, крiм вивчення теорii i практики, е ще й третiй чинник, конче потрiбний для того, щоб стати професiоналом у будь-якому мистецтвi: його опанування мае бути винятково важливою справою; у свiтi не мусить бути нiчого важливiшого, нiж мистецтво. Це характерно i для музики, i для медицини, i для теслярства – i для любовi. Можливо, саме тут i сховано вiдповiдь на запитання, чому в нашому суспiльствi люди так рiдко намагаються опанувати це мистецтво, попри iхнi очевиднi невдачi: незважаючи на глибоке прагнення кохати, ми визнаемо будь-що iнше за набагато важливiше, нiж любов, – успiх, престиж, грошi, владу. Майже всю енергiю ми витрачаемо на те, щоб навчитися досягати цiеi мети, а на те, щоб навчитися любовi, не залишаеться нiчого.

Хiба можливо, щоб дiйсно вартими опанування були виключно речi, завдяки яким людина може заробити грошi або престиж, а любов, що корисна «тiльки» для душi, але геть не потрiбна в сучасному сенсi, е розкiшшю, на яку ми не маемо права витрачати багато енергii? Утiм, так i е. Надалi я розповiдатиму про мистецтво любовi у двох напрямах: спершу ми обговоримо теорiю любовi, й цьому присвячено бiльшу частину цiеi книжки. А потiм iтиметься про ii практичнi аспекти – коротко, адже саме стiльки можна сказати про практику в будь-якiй iншiй галузi.

ІІ

Теорiя любовi

1

Любов як розв‘язок до проблеми людського iснування

Будь-яка теорiя любовi мусить походити з теорii людини, людського iснування. Ми можемо знайти любов – чи радше ii еквiвалент – у тварин, однак iхня прихильнiсть переважно е iнстинктивною, i тiльки залишки цiеi iнстинктивностi можна помiтити в людини. У ii iснуваннi важливим е те, що людина покинула царство тварин, iнстинктивну адаптацiю, вийшла за межi природи, хоч i нiколи ii не облишить. Людина е частиною природи, проте, вiдiрвавшись вiд неi, повернутися назад вона не може; якщо ii вигнали з раю – стану первiсного еднання з природою – i вона захоче повернутися, iй заступатимуть шлях херувими з вогняними мечами. Тепер людина може рухатися виключно вперед, розвиваючи свiй розум, вiднаходячи нову гармонiю – людську – замiсть тiеi, що iснувала до ii появи, бо ii вже втрачено назавжди.

Пiд час народження людини – i йдеться не тiльки про iндивiда, а й про людство загалом – ii виганяють iз середовища, що було чiтким i окресленим, як iнстинкти. Натомiсть вона потрапляе в середовище, яке е невизначеним, непевним i вiдкритим. Тут можна бути переконаним тiльки щодо минулого, а от щодо майбутнього, то очевидною е виключно смерть.

Людинi даровано розум – вона е життям, яке усвiдомлюе себе; людинi властиве самоусвiдомлення, усвiдомлення iнших людей, свого минулого i можливостей майбутнього. Усвiдомлення себе як окремоi iстоти, усвiдомлення короткочасностi свого життевого циклу, народження не з власноi волi – i смертi теж – того, що вона помре ранiше, нiж ii найдорожчi люди, або помруть вони, усвiдомлення своеi самоти й вiдокремленостi, своеi безпорадностi перед силами природи й суспiльства – усе це перетворюе ii окреме, самотне iснування на задушливу в’язницю. Людина збожеволiе, якщо не зможе визволити себе з цiеi в’язницi, вийти на волю, об’еднатися з такими самими людьми, як i вона, злитися iз зовнiшнiм свiтом.

Досвiд вiдчуженостi посилюе тривогу – загалом це i е джерелом усiх хвилювань. Бути вiдокремленим означае бути «вiдрiзаним» вiд свiту й не мати жодноi змоги скористатися зi своiх людських сил. Отож-бо, вiдчуженiсть означае безпораднiсть, нездатнiсть активно впливати на свiт – на речi й людей; це означае, що свiт може атакувати, а я не зможу захиститися. Таким чином, вiдокремленiсть являе собою джерело iнтенсивноi тривоги. Окрiм цього, вона породжуе вiдчуття сорому та провини. Досвiд провини й сорому, пережитий у вiдчуженостi, описано в бiблiйнiй iсторii про Адама та Єву. Пiсля того як вони скуштували плiд iз «дерева пiзнання добра i зла», пiсля того як не послухалися (немае анi добра, анi зла, доки не з’являеться можливiсть непослуху), пiсля того як стали людьми, звiльнившись вiд первiсного тваринного еднання з природою, – тобто щойно Адам i Єва народились як людськi iстоти, – «тодi вiдкрилися iм обом очi, й вони пiзнали, що вони нагi»[3 - Буття, 3:7.].

Чи маемо припустити, що цей старий мiф утiлюе в собi пуританську мораль ХІХ стол

ття i що найголовнiший факт, який прагне донести ця iсторiя, – це вiдчуття сорому Адама i Єви через те, що iхнi генiталii було видно? Малоймовiрно. І розумiючи iсторiю з позицii вiкторiанського духу, ми оминаемо головне. Ідеться от про що: пiсля того як чоловiк i жiнка усвiдомили самi себе й одне одного, у них з’явилось усвiдомлення своеi вiдчуженостi, вiдчуття розбiжностi мiж ними, оскiльки вони належали до рiзних статей. Та, визнавши свою вiдокремленiсть, вони залишилися чужими, оскiльки ще не навчилися любити одне одного (це особливо яскраво помiтно, коли Адам починае захищати себе, звинувачуючи Єву, замiсть того, щоб стати на ii захист).

Усвiдомлення людськоi роздiльностi, вiдсутнiсть возз’еднання за допомогою любовi – ось джерело сорому. І водночас це джерело провини i тривоги.

Таким чином, найглибшою потребою людини е бажання перемогти свою вiдокремленiсть, утекти iз в’язницi самотностi. Абсолютна неможливiсть досягти цiеi мети означае божевiлля, бо страх цiлковитоi iзоляцii можна перебороти тiльки за допомогою повного вiдсторонення вiд зовнiшнього свiту, коли вiдчуття окремiшностi зникае. Бо ж i свiт, що залишаеться зовнi, свiт, вiд якого ти вiдгородився, теж зник.

Перед людиною будь-якоi епохи чи культури зринае те саме запитання: як побороти самотнiсть, як досягти едностi, як вийти за межi свого iндивiдуального життя й вiднайти спiльнiсть? Це запитання було актуальним для первiсних людей, котрi жили в печерах, кочiвникiв, якi дбали про свою худобу, египетського селянина, фiнiкiйського купця, римського солдата, середньовiчного ченця, японського самурая, сучасного службовця чи працiвника фабрики. Воно те саме, бо походить з одного джерела – становища людини, умов людського iснування. А от вiдповiсти на нього можна по-рiзному. Вiдповiддю може бути культ тварин, людське жертвопринесення, вiйськовi завоювання, потурання розкошi, аскетизм, надмiрне захоплення роботою, художня творчiсть, любов до Бога й любов до Людини. І хоча вiдповiдей чимало – цей перелiк i е людською iсторiею, – не можна вважати iх незлiченними. На противагу: коли хтось не звертае уваги на незначнi вiдмiнностi, що швидше належать до периферii, а не до центру, вiн побачить, що насправдi iснуе обмежена кiлькiсть вiдповiдей, що iх давали, i дати iх могли тiльки люди, якi належали до рiзних культур. Історiя релiгii та фiлософii постае iсторiею цих вiдповiдей, iхнього розмаiття i водночас обмеженостi iхньоi кiлькостi.

Певною мiрою вiдповiдь залежить вiд ступеня iндивiдуацii, що ii досягла людина. Власне «я» немовляти розвинулось, але зовсiм незначно – малюк вiдчувае себе одним цiлим iз матiр’ю, вiн не мае вiдчуття вiдокремленостi, доки мати поряд. Вiдчуття самотностi зникае завдяки фiзичнiй присутностi матерi, ii грудям, шкiрi. І, тiльки коли в дитини розвиваеться вiдчуття вiдокремленостi й iндивiдуальностi, за якого фiзичноi присутностi матерi вже не досить, з’являеться потреба переборювати самотнiсть в iнший спосiб.

Так само в ранньому дитинствi людство все ще вiдчувае себе одним цiлим iз природою. Земля, тварини й рослини – це свiт людини. Вона ототожнюе себе з тваринами – i прояви цього можна побачити в носiннi масок тварин, поклонiннi тваринi-тотему або богам у виглядi тварин. Та що бiльше людство вiдходить вiд цих первiсних зв’язкiв, то дужче вiдсторонюеться вiд свiту природи, то палкiшим стае його бажання знайти новi способи втечi вiд самотностi.

Одним зi способiв, що дае змогу досягти цiеi мети, е рiзнi оргiастичнi стани. Вони можуть мати форму аутогенного екстазу, що його подеколи досягають за допомогою наркотичних речовин. Бiльшiсть ритуалiв первiсних племен пропонують яскраву картину такого рiшення. У швидкоплинному моментi екзальтацii зовнiшнiй свiт зникае, а разом iз ним – i вiдчуття вiдокремленостi вiд нього. Оскiльки такi ритуали практикують спiльно, досвiд злиття з групою додае такому розв’язку ефективностi. Щiльно пов’язаним i нерiдко змiшаним з оргiастичним рiшенням е й сексуальний досвiд. Оргазм пiд час сексу може забезпечити стан, подiбний до того, який досягаеться в екстазi або за допомогою певних наркотикiв. Ритуали сексуальних оргiй у громадах були складником бiльшостi первiсних обрядiв. Скидаеться на те, що, здобувши оргiастичний досвiд, людина протягом певного часу може жити без страждань через свое вiдчуження. Та поступово напружена тривога наростае – i знову вщухае завдяки повторенню ритуалу.

Допоки такi оргiастичнi стани е спiльними для племенi, вони не провокують появи вiдчуття тривоги чи провини. Дiяти так – правильно i навiть доброчесно, бо в такий спосiб чинять усi, вiн схвалений i навiть рекомендований знахарями чи жерцями, тож немае жодноi причини почуватися винним чи присоромленим. Однак усе iнакше, коли те саме рiшення обирае iндивiд, який живе в культурi, де цей спосiб вважають за недоречний. Алкоголiзм i наркоманiя – це тi форми, що iх обирае людина в неоргiастичнiй культурi. На вiдмiну вiд тих, чие рiшення е соцiально забарвленим, такi iндивiди потерпають через вiдчуття провини та

каяття. Коли вони намагаються втекти вiд самотностi, шукаючи розради в алкоголi чи наркотиках, то почуваються ще бiльш вiдчуженими, щойно оргiастичний досвiд минае, а вiдтак вiдчувають потребу його повторити – i роблять це частiше й iнтенсивнiше. Сексуальне оргiастичне рiшення не надто вiд цього вiдрiзняеться. Якоюсь мiрою це природна й нормальна форма боротьби iз самотнiстю; почасти це вiдповiдь на проблему iзоляцii. Та для багатьох людей, яким не вдаеться побороти самоту за допомогою iнших способiв, сексуальний оргазм уособлюе функцiю, що не надто вiдрiзняеться вiд алкоголiзму чи наркотичноi залежностi. Вiн перетворюеться на вiдчайдушну спробу втекти вiд тривоги, що ii породжуе самотнiсть, i, як наслiдок, вiдчуття самотностi тiльки зростае, оскiльки якщо немае любовi, статевий акт нiколи не стане мiстком над прiрвою мiж двома людьми – хiба що на якусь мить.

Усi форми оргiастичного еднання мають три спiльнi риси: вони iнтенсивнi, навiть бурхливi; охоплюють усю особистiсть – i душу, i тiло; характеризуються тимчасовiстю й перiодичнiстю. Геть протилежне можна сказати про форму еднання, що е рiшенням, до якого людина найчастiше зверталася ранiше i яке обирае тепер, – еднання, що грунтуеться на пiдпорядкуваннi групi, ii звичаям, традицiям i переконанням. І тут ми теж спостерiгаемо суттевий розвиток.

У первiсному суспiльствi група невелика: вона складаеться з тих, хто подiляе одну кров i одну територiю. Із постiйним розвитком культури група збiльшуеться – вона об’еднуе мешканцiв полiсу, жителiв великого штату, парафiян у церквi. Навiть найбiднiший римлянин пишався тим, що мiг сказати: «Civis romanus sum»[4 - «Я римський громадянин» (лат.).]; Рим та Римська iмперiя були його родиною, домiвкою, свiтом. Так само в захiдному суспiльствi еднання з групою е поширеним способом боротьби iз самотою. Це спiльнота, де iндивiдуальнiсть великою мiрою зникае, де головна мета – належати до натовпу. Якщо я такий, як i будь-хто iнший, якщо в мене немае вiдчуттiв або думок, що вирiзняли б мене, якщо моi звички, одяг та iдеi е вiдповiдними до тих, що панують у групi, то я в безпецi – врятований вiд почуття самотностi, що мене лякае. Щоб досягти такоi слухняностi, диктаторський режим застосовуе погрози й терор, а в демократичних краiнах використовують навiювання й пропаганду. Утiм, мiж цими двома системами е одна вiдмiннiсть. Щодо демократii, то тут можливий непослух – вiн, поза сумнiвом, не зникае повнiстю. У тоталiтарнiй системi непослуху можна чекати лише вiд одиниць – непересiчних героiв або мученикiв. Та, незважаючи на цю вiдмiннiсть, у демократичних суспiльствах спостерiгаеться суттевий рiвень покори. Це можна пояснити тим, що потребу в еднаннi конче слiд задовольнити, i якщо iншого – кращого – способу бракуе, еднання з натовпом i пiдкорення йому стае панiвним. Людина може усвiдомити силу страху бути iншим, iти на кiлька крокiв попереду юрби тiльки тодi, коли усвiдомить глибину потреби не бути самотньою. Інодi такий страх непокори рацiоналiзуеться як страх перед реальними загрозами, що можуть залякати непокiрливого. Проте насправдi люди хочуть пiдкорятися значно бiльше, нiж iх до того змушують, – принаймнi за умов захiдних демократiй.

Бiльшiсть людей навiть не усвiдомлюе своеi потреби пiдкорятися. Вони живуть iлюзiею: вважають, що дотримуються власних iдей i намiрiв, е iндивiдуалiстами, а iхнi думки сформувалися в результатi власних мiркувань. А те, що iхнi iдеi спiвзвучнi з iдеями бiльшостi, – просто збiг. Одностайнiсть слугуе доказом правильностi «iхнiх» поглядiв. Оскiльки потреба вiдчувати свою iндивiдуальнiсть усе-таки залишаеться, ii задовольняють незначнi вiдмiнностi – iнiцiали на сумочцi чи светрi, табличка з iменем банкiвського касира, приналежнiсть до демократiв, а не до республiканцiв, до «Лосiв»[5 - Benevolent and Protective Order of Elks, або The Elks («Лосi») – братство, засноване Джозефом М. Норкроссом 1868 р. (Прим. перекл.)], а не «Шрайнерiв»[6 - Shriners – пiвнiчноамериканське масонське братство, засноване Волтером Флемiнгом та Вiльямом Флоренсом 1870 р. (Прим. перекл.)]. Саме так проявляються iндивiдуальнi вiдмiнностi. Рекламний слоган «Це щось зовсiм iнше» iлюструе вiдчайдушну потребу в тому, щоб вiдрiзнятися, хоча в реальностi це практично неможливо.

Тенденцiя до зменшення вiдмiнностей, що повсякчас зростае, нерозривно пов’язана з концепцiею й досвiдом рiвностi – так, як вона розвиваеться у провiдних iндустрiальних суспiльствах. У релiгiйному контекстi рiвнiсть означала, що всi ми – дiти Божi, маемо однакову божественно-людську сутнiсть, ми – те саме. Водночас це означало, що власне вiдмiнностi мiж iндивiдами треба поважати, i хоч ми й справдi е тим самим, не слiд забувати i про те, що кожен iз нас – унiкальна сутнiсть, усесвiт у собi. Таке переконання щодо унiкальностi iндивiда можна знайти, наприклад, у твердженнi з Талмуду: «Той, хто врятував одне життя, вважай, врятував цiлий свiт. Той, хто зруйнував одне життя, зруйнував цiлий свiт». Рiвнiсть як умова розвитку iндивiдуальностi була однiею

з концепцiй фiлософiв захiдного Просвiтництва. Це означало (i найчiткiше це сформулював Кант), що жодна людина не повинна бути засобом для досягнення цiлей iншоi людини. Усi люди е рiвними так само, як вони й самi е цiлями – i тiльки цiлями, а не засобами одне для одного. Пiдхопивши iдеi Просвiтництва, соцiалiстичнi мислителi рiзних шкiл визначили рiвнiсть як скасування експлуатацii – використання однiеi людини iншою, незалежно вiд того, е воно жорстоким чи «гуманним».

У сучасному капiталiстичному суспiльствi значення «рiвностi» зазнало трансформацii. «Рiвнiсть» розумiють як однаковiсть автоматiв, людей, якi втратили свою iндивiдуальнiсть. Сьогоднi рiвнiсть швидше означае «однаковiсть», а не «еднiсть». Це однаковiсть абстрактних людей, якi працюють на тих самих роботах, однаково розважаються, читають тi самi газети, мають однаковi вiдчуття й думки. Зважаючи на це, ми мусимо скептично ставитися до певних досягнень, якi зазвичай називають ознаками прогресу людства, як-от рiвнiсть жiнок. Хочу зауважити, що я не виступаю проти рiвностi жiнок, але позитивнi аспекти такого прагнення до рiвностi не повиннi вводити нас в оману. Це складник тенденцii до зменшення вiдмiнностей. Саме за таку цiну купуеться рiвнiсть: жiнки рiвнi з чоловiками, бо вони бiльше вiд них не вiдрiзняються. Постулат фiлософii Просвiтництва l’ame n’a pas de sexe – «душа не мае статi» – перетворився на загальну тенденцiю. Протилежнiсть статей зникае, а разом iз нею – й еротична любов, що саме на нiй i грунтуеться. Чоловiки й жiнки стають однаковими, а не рiвними як протилежнi полюси. Сучасне суспiльство сповiдуе iдеал рiвностi без iндивiдуальностi, бо потребуе людських атомiв – однаковiсiньких, – щоб змусити iх функцiонувати разом, плавно й без перебоiв. Усi мають пiдкорятися тим самим командам – i водночас кожен переконаний, що робить це виключно з власноi волi. Подiбно до того, як сучасне масове виробництво потребуе стандартизацii товарiв, суспiльний розвиток вимагае стандартизацii людини, i саме ii називають «рiвнiстю».

Єднiсть у пiдпорядкуваннi не е чимось бурхливим чи агресивним – вона спокiйна, породжуеться рутиною i з цiеi причини часто не здатна вгамувати тривогу, спричинену самотнiстю. Поширення алкоголiзму, наркотичноi залежностi, нав’язливоi сексуальностi та самогубств у сучасному захiдному суспiльствi виступае ознакою того, що пiдкорення юрбi не е ефективним. Опрiч того, такий розв’язок проблеми переважно стосуеться розуму, а не тiла, i з цiеi причини вiн знову-таки програе у порiвняннi з оргiастичними рiшеннями. Пiдкорення юрмi мае тiльки одну перевагу: воно е тривалим i не характеризуеться хаотичнiстю. Індивiда знайомлять iз моделлю пiдкорення у вiцi трьох-чотирьох рокiв, i вiдтодi людина нiколи не втрачае зв’язку з натовпом. Навiть ii похорон, який людина сприймае як останню соцiально важливу справу, проводиться згiдно iз суворими вимогами такоi моделi.

Окрiм того, що пiдкорення е способом послабити тривогу, яка проростае iз самотностi, варто розглянути ще один чинник сучасного життя – роль робочоi рутини та звичнi розваги. Людина перетворюеться на «працiвника з дев’ятоi до п’ятоi», вона е частиною робочоi сили – або бюрократичноi сили, що складаеться з клеркiв та менеджерiв. Їй бракуе iнiцiативностi, ii завдання визначено органiзацiею роботи; навiть мiж тими, хто перебувае на вершинi кар’ерних сходiв, та тими, хто внизу, вiдмiннiсть незначна. Усi вони виконують завдання, що визначенi загальною структурою органiзацii, на визначенiй швидкостi й у визначений спосiб. Визначенi навiть вiдчуття: пiднесенiсть, терпимiсть, надiйнiсть, амбiтнiсть i здатнiсть знаходити спiльну мову з усiма – без зайвого напруження. Розваги так само рутиннi, хоч i не аж так радикально. Книги для людей обирають книжковi клуби, фiльми – власники кiностудiй i кiнотеатрiв, а також рекламнi оголошення, якi вони оплачують; усе iнше теж пiдпорядковуеться стандарту: недiльна прогулянка на автiвцi, перегляд ТБ, гра в карти, вечiрки. Вiд народження до смертi, вiд понедiлка до понедiлка, з ранку й до вечора всi види дiяльностi людини е одноманiтними й визначеними наперед. То як людинi, котра потрапила в павутиння щоденноi рутини, не забути, що вона людина, унiкальний iндивiд, якому даровано лиш одне – оце саме життя з надiями й розчаруваннями, горем та страхом, прагненням любити й жахом, що його спричиняють порожнеча i самотнiсть?

Третiй спосiб досягти едностi полягае у творчiй дiяльностi, i байдуже, чи це дiяльнiсть митця, а чи ремiсника. У будь-якiй дiяльностi творець об’еднуеться зi своiм матерiалом, що репрезентуе зовнiшнiй свiт. Хай хто б то був – тесля, що виготовляе стiл, ювелiр, який створюе коштовну прикрасу, селянин, котрий вирощуе кукурудзу, чи художник, який малюе картину, – у всiх видах творчостi митець i об’ект стають одним цiлим, у процесi творення людина еднаеться зi свiтом. Утiм, це актуально тiльки для плiдноi працi, пiд час якоi я планую, створюю – i бачу результат своiх зусиль. У сучасному робочому процесi клерка й робiтника нескiнченно

о конвеера вiд цiеi об’еднувальноi якостi майже нiчого не залишаеться. Працiвник перетворюеться на додаток до машини чи бюрократичноi органiзацii. Вiн змушений припинити бути собою, а тому для нього неможлива еднiсть, окрiм тiеi, що ii забезпечуе пiдкорення.

Єднiсть, якоi досягають у процесi плiдноi працi, не е мiжособистiсною; еднiсть, що ii досягають в оргiастичному злиттi, минуща; еднiсть, якоi досягають у пiдкореннi, це тiльки псевдоеднiсть. Вiдтак це лише частковi розв’язки до проблеми людського iснування. Вiдповiсти на неi повною мiрою можна, досягнувши мiжособистiсноi едностi, у злиттi з iншою людиною, в любовi.

Таке бажання злиття з iншою особистiстю е найсильнiшою потребою людини. Це найпотужнiша пристрасть, сила, що згуртовуе людство, клан, родину, суспiльство. Неспроможнiсть ii досягти означае божевiлля або знищення – самознищення чи знищення iнших. Без любовi людство не могло б прожити жодного дня. Одначе, якщо ми назвемо досягнення мiжособистiсноi едностi «любов’ю», то перед нами постануть серйознi труднощi. Злиття можна досягати рiзними способами – i вiдмiнностi е не менш важливими, порiвняно зi спiльними рисами рiзних форм любовi. Чи треба вважати iх усiх любов’ю? Чи слово «любов» варто зберегти виключно для особливого типу едностi – такоi, що протягом останнiх чотирьох тисячолiть захiдноi i схiдноi iсторii була iдеальною чеснотою в усiх великих гуманiстичних релiгiях та фiлософських системах?

Коли йдеться про семантичнi труднощi, вiдповiдь може бути винятково довiльною. Важливо те, що ми знаемо, про який тип едностi говоримо, коли мовиться про любов. Ми ставимося до неi як до зрiлоi вiдповiдi на проблему людського iснування чи говоримо про тi незрiлi форми любовi, що iх можна назвати «симбiотичним зв’язком»? Далi на сторiнках я називатиму «любов’ю» тiльки перше. Та обговорення «любовi» почну з останнього.

Бiологiчним взiрцем симбiотичного зв’язку е стосунки вагiтноi матерi й плода. Їх двое, але вони е одним цiлим. Вони живуть разом (грецькою це звучить як symbiosis) i потребують одне одного. Ембрiон е частиною матерi, вiн отримуе все необхiдне вiд неi; мати – це його свiт, вона годуе, захищае його, але завдяки йому ii життя теж покращуеться. У психiчнiй симбiотичнiй едностi два тiла iснують окремо, але на психологiчному рiвнi мiж ними е такий самий зв’язок.

Пасивною формою симбiотичного зв’язку виступае покiрнiсть або – якщо вжити мову медицини – мазохiзм. Людина-мазохiст тiкае вiд нестерпного вiдчуття iзоляцii та самотностi, перетворюючись на невiд’емну частину iншоi людини, яка вказуе iй напрямок, веде за собою, захищае, е ii життям i повiтрям. Сила того, кому вона пiдкоряеться, надто возвеличуеться – i байдуже, людина це чи бог: для мене вiн е всiм, я нiщо, окрiм того, що я е його частиною. І як частина я долучаюся до величi, сили, визначеностi. Мазохiстськiй особистостi не треба приймати рiшення чи ризикувати, вона нiколи не самотня – але й не незалежна, iй бракуе цiлiсностi, вона ще не народилася вповнi. У релiгiйному тлумаченнi об’ект обожнювання називають iдолом; у свiтському контекстi механiзм стосункiв, заснованих на мазохiстськiй любовi, подiбний до iдолопоклонiння. Мазохiстськi взаемини можуть поеднуватися з фiзичним, сексуальним бажанням – у такому разi це покiрнiсть не тiльки розуму, а й усього тiла. Бувае мазохiстська покiрнiсть долi, хворобi, ритмiчнiй музицi, оргiастичному становi, який спричиняють наркотики, або гiпнозу – у всiх цих випадках людина зрiкаеться своеi цiлiсностi, перетворюеться на чийсь iнструмент, на щось поза власними межами; iй не треба розв’язувати проблему iснування за допомогою плiдноi працi.

Активною формою симбiотичного зв’язку е домiнування – у цьому випадку можна скористатися психологiчним термiном, що спiввiдноситься з мазохiзмом, – це садизм. Садистична особистiсть прагне втекти вiд самотностi й вiдчуття ув’язненостi шляхом перетворення iншоi людини на невiд’емну частину себе. Вона пiдносить i мотивуе себе тим, що поглинае iншу особистiсть, яка ii обожнюе. Садист так само залежить вiд того, хто йому покiрний, як i останнiй вiд нього: жоден iз них не може жити без iншого. Розбiжнiсть полягае лише в тому, що садистична особистiсть наказуе, експлуатуе, ображае, знущаеться, а мазохiстська – виконуе накази, ii експлуатують, ображають, iз неi знущаються. У реальному сенсi це суттева вiдмiннiсть, а в глибшому – емоцiйному – розбiжнiсть не така вже й велика, коли йдеться про те, що в них спiльне: злиття без цiлiсностi. Якщо ми це усвiдомимо, нас не здивуе той факт, що здебiльшого особистiсть поводиться i як садист, i як мазохiст – зазвичай щодо рiзних об’ектiв. Гiтлер ставився до людей переважно садистично, тодi як до долi, iсторii, «вищоi сили» природи його ставлення було мазохiстським. Його кiнець – самогубство в умовах загального знищення – е характерним для нього, як i його мрiя про тотальне панування[7 - Докладнiше автор розглядае аспекти садизму й мазохiзму у своiй книзi «Втеча вiд свободи» (Escape from Freedom, Rinehart & Company, N

w York, 1941).].

На противагу симбiотичному зв’язку зрiла любов – це еднiсть за умов збереження цiлiсностi особистостi, ii iндивiдуальностi. Любов е рушiйною силою людини, силою, яка руйнуе стiни, що вiдокремлюють ii вiд побратимiв, силою, яка об’еднуе ii з iншими. Любов допомагае людинi перебороти почуття вiдчуженостi й самоти та водночас дозволяе бути собою, зберiгати свою цiлiснiсть. Їй притаманний парадокс: двi iстоти перетворюються на одне цiле та водночас залишаються окремими.

Якщо ми погодимося з тим, що любов е дiяльнiстю, то зiштовхнемося зi складнiстю, що полягае у варiативностi значення слова «дiяльнiсть». У сучасному сенсi дiяльнiсть зазвичай означае дiю, що змiнюе наявну ситуацiю внаслiдок витрачання енергii. Отже, людину вважають дiяльною, якщо вона робить бiзнес, вивчае медицину, працюе на конвеерi, виготовляе стiл або вправляеться у спортi. Усi цi види дiяльностi мають дещо спiльне: вони нацiленi на зовнiшню мету, якоi конче треба досягти. Та до уваги не беруть мотиви дiяльностi. Вiзьмiмо як приклад людину, котра занурюеться в нескiнченну роботу через глибоке вiдчуття непевностi й самотностi; чи iншу – яку штовхають уперед амбiцii або жага до грошей. В обох цих випадках людина постае рабом пристрастi, а ii активнiсть за реальних умов е «пасивнiстю», бо ii штовхають уперед; вона е «страждальцем», а не «дiячем». З iншого боку, того, хто сидить тихо, споглядаючи свiт без особливоi мети або цiлi, – i дослухаеться хiба що до себе i своеi едностi зi свiтом – вважають «пасивним», бо вiн нiчого «не робить». Насправдi ж такий стан зосередженоi медитацii е найвищим проявом дiяльностi – тут дiе душа, i це можливо лише за умов внутрiшньоi свободи й незалежностi. Одна концепцiя дiяльностi – сучасна – означае витрату енергii заради досягнення зовнiшнiх цiлей; iнша – застосування внутрiшнiх сил людини, незалежно вiд того, чи матимуть при цьому мiсце будь-якi зовнiшнi змiни. Найчiткiше останню концепцiю сформулював Спiноза. З-помiж активних i пасивних впливiв вiн вирiзняе «дii» та «пристрастi». Коли людина здiйснюе активний вплив, вона е вiльною, вона – господар цього впливу; у разi пасивного впливу людину пiдштовхують уперед, вона перетворюеться на об’ект мотивiв, якi сама не усвiдомлюе. Вiдтак Спiноза робить висновок, що доброчеснiсть i здатнiсть – це те саме[8 - Спiноза «Етика» (Spinoza, Ethics IV, Def. 8).]. Заздрощi, ревнощi, усi види жадоби – це пристрастi; любов виступае дiяльнiстю, проявом людськоi сили, що е можливим лише за умов свободи й нiколи не бувае наслiдком примусу.

Любов – це дiяльнiсть, а не пасивний вплив: у нiй треба «перебувати», а не «впадати» в неi. Загалом активний характер любовi можна описати твердженням про те, що любов переважно означае давати, а не брати.

Що означае давати? Хоч i здаеться, що вiдповiдь на це запитання дуже проста, насправдi вона сповнена багатозначностi i складних моментiв. Найбiльш поширеною хибною думкою е така: давати означае «вiдмовлятися» вiд чогось, жертвувати, позбавляти себе чогось.

Людина, якiй притаманна схильнiсть до отримання, використання чи накопичення, розумiе процес давання саме так. «Ринкова» особистiсть дае охоче, але очiкуе одержати щось натомiсть; для неi дати й нiчого не отримати – це обман[9 - Детальнiше про типи особистостей можна прочитати у книзi Е. Фромма «Людина для себе» (Man for Himself, Rinehart & Company, New York, 1947, Chap. III, pp. 54 – 117).]. Люди з непродуктивною орiентацiею вiдчувають, що стають бiднiшими, коли вiддають. Отож бiльшiсть таких iндивiдiв загалом вiдмовляеться давати. Дехто перетворюе давання на чесноту – у сенсi жертовностi. Вони переконанi: оскiльки вiддавати так «боляче», саме тому людина й повинна це робити; для них доброчеснiсть давання полягае в самому актi прийняття жертви. Для них норма «краще давати, нiж отримувати» означае, що краще страждати вiд позбавлення, анiж вiдчувати радiсть.

Для продуктивноi особистостi «давати» означае зовсiм iнше. Давання – найвищий прояв могутностi. Коли я даю, то вiдчуваю свою силу, свое багатство, свою владу. Вiдчуття великоi життевоi сили й могутностi наповнюе мене радiстю. Я вiдчуваю себе переповненим, щедрим, живим i водночас радiсним[10 - Див. визначення радостi у Спiнози.]. Давати набагато радiснiше, нiж отримувати – не тiльки через те, що це позбавляе чогось, а й тому, що коли я даю, то вiдчуваю себе живим.

Справедливiсть цього принципу пiдтверджують чимало конкретних прикладiв. Найпростiший iз них iлюструе сфера статевих зносин. Кульмiнацiею чоловiчоi статевоi функцii е давання – чоловiк вiддае себе, свiй статевий орган жiнцi. У момент оргазму вiн вiддае iй свое сiм’я. Вiн не може цього не зробити, якщо здатен до статевого акту. В iншому разi вiн iмпотент. Для жiнки процес не е iнакшим, хоча тут маемо певнi труднощi. Вона також вiддае себе, вiдкривае ворота до свого жiночого ества; отримуючи, вона вiддае. Якщо вона не здатна вiддавати, а може тiльки отримувати, така жiнка фригiдна. Згодом акт давання трапляеться знову – i вона вже не коханка,

мати. Жiнка вiддае себе дитинi, що росте в ii утробi, вона вiддае свое молоко немовлятi, дiлиться теплом свого тiла. Для неi не вiддавати означае страждання.

У матерiальному свiтi вiддавати – це бути багатим. Багатий не той, хто багато мае, а той, хто багато вiддае. Скнара, який панiчно боiться щось утратити, з погляду психологii е бiдним i нужденним, хай якими статками вiн володiе. Багатий той, хто здатен вiддавати. Вiн вiдчувае, що може дарувати себе iншим. Тiльки той, хто позбавлений усього, крiм мiнiмальних речей, що необхiднi для iснування, не здатен вiддавати матерiальнi речi й насолоджуватися цим процесом. Проте щоденний досвiд iлюструе: те, що людина вважае своiми мiнiмальними потребами, залежить вiд ii характеру так само, як i вiд ii фактичних надбань. Усi чудово знають, що бiднi вiддають охочiше, нiж заможнi. Попри це, бiднiсть, що виходить за певнi межi, не дозволяе вiддавати – i вiд цього особистiсть руйнуеться. Не тiльки через страждання, що iх спричиняе вбогiсть, а й тому, що вона позбавляе бiдного радостi вiддавати.

Та найважливiше вiддавати не лише матерiальнi речi, а й особливi людськi цiнностi. Що одна людина дае iншiй? Вона вiддае себе, найцiннiше, що мае, свое життя. Це зовсiм не означае, що людина жертвуе своiм життям заради iншого – вона вiддае те, що в нiй живе; вiддае свою радiсть, iнтереси, свое розумiння, знання, гумор i смуток – усi прояви свого життя. Вiддаючи таким чином свое життя, вона збагачуе iншу людину, насичуе ii життеву силу – i водночас свое вiдчуття життя. Людина вiддае не для того, щоб щось отримати, власне давати – це виняткова радiсть. Та, даючи, вона привносить щось у життя iншоi людини, i воно повертаеться до неi; уникнути того, що повертаеться, за умов справжньоi вiддачi неможливо. Коли ми вiддаемо, то водночас спонукаемо давати й iншу людину, а вiдтак обое роздiляемо радiсть вiд того, що втiлили в життя. Коли вiддаеш, щось народжуеться – i люди, якi беруть у цьому участь, вдячнi за життя, що народжуеться для них обох. Коли йдеться про любов, це безпосередньо означае: любов – то е сила, яка породжуе любов; iмпотенцiя – то нездатнiсть ii породжувати. Цю думку напрочуд блискуче висловив Маркс: «Якщо вважати людину людиною, а ii ставлення до свiту – людським, то за любов можна платити тiльки любов’ю, за довiру – довiрою тощо. Якщо хочеш насолоджуватися мистецтвом, маеш бути вихованим з художньоi позицii; якщо хочеш впливати на iнших, маеш бути людиною, яка здатна штовхати людей вперед i пiдтримувати iх. Будь-якi з ваших стосункiв iз людиною чи природою мають бути чiтким вираженням вашого справжнього, iндивiдуального життя, що спiввiдноситься з об’ектом вашоi волi. Якщо ваша любов не спричиняе любовi до вас, тобто не породжуе любовi, якщо ваш прояв життя як людини, котра любить, не перетворюе вас на того, кого люблять, тодi ваша любов нi на що не здатна, це невдача»[11 - National?konomie and Philosophic («Нацiональна економiка i фiлософiя») (1844), опублiкована в Karl Marx’ Die Friihschriften, Alfred Kroner Verlag, Stuttgart, 1953, c. 300, 301.]. Та вiддавати означае отримувати не тiльки в любовi. Учителя навчають його учнi, актора мотивують його глядачi, психоаналiтика лiкуе його пацiент – за умови, що вони не ставляться одне до одного як до об’ектiв, а спiлкуються щиро i плiдно.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Майтраяна-упанiшада, 6.34.4. 6. (Тут i далi прим. автора, якщо не зазначено iнше.)

2

Одкровення Йоана Богослова, 21:1. Цитата з Бiблii в перекладi І. Хоменка. (Прим. перекл.)

3

Буття, 3:7.

4

«Я римський громадянин» (лат.).

5

Benevolent and Protective Order of Elks, або The Elks («Лосi») – братство, засноване Джозефом М. Норкроссом 1868 р. (Прим. перекл.)

6

Shriners – пiвнiчноамериканське масонське братство, засноване Волтером Флемiнгом та Вiльямом Флоренсом 1870 р. (Прим. перекл.)

7

Докладнiше автор розглядае аспекти садизму й мазохiзму у своiй книзi «Втеча вiд свободи» (Escape from Freedom, Rinehart & Company, New York, 1941).

8

Спiноза «Етика» (Spinoza, Ethics IV, Def. 8).

9

Детальнiше про типи особистостей можна прочитати у книзi Е. Фромма «Людина для себе» (Man for Himself, Rinehart & Company, New York, 1947, Chap. III, pp. 54 – 117).

10

Див. визначення радостi у Спiнози.

11

National?konomie and Philosophic («Нацiональна економiка i фiлософiя») (1844), опублiкована в Karl Marx’ Die Friihschriften, Alfred Kroner Verlag, Stuttgart, 1953, c. 300, 301.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить