Поросяча етика
О. Генрi

Несерйозна класика
Історiя свiтовоi лiтератури знае не так уже й багато справжнiх майстрiв короткого оповiдання. Серед них такi уславленi iмена, як Антон Чехов, Акутагава Рюноске, Орасiо Кiрога, Сакi, Стiвен Кiнг. Сюди ж iз повним правом зараховують i Вiльяма Сiднi Портера, який обрав собi лiтературний псевдонiм О. Генрi (1862-1910). Кожне його оповiдання – лише кiлька сторiнок, та вони сповненi несподiванок i сюжетноi дотепностi, яскравих характерiв, тонкого гумору i справжнiх почуттiв. Це воiстину «найвищий пiлотаж» лiтератури: досконала майстернiсть i життева правда, простота й довершенiсть стилю, так би мовити, «в одному флаконi».

О. Генрi

Поросяча етика

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об'ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп'ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп'ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо – i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Зi збiрки «Шляхетний шахрай»

Сiльськi забави

Щоразу, коли просиш Джеффа Пiтерса розповiсти про якусь iз його пригод, вiн починае запевняти, що його життя таке саме монотонне й позбавлене подiй, як найдовший iз романiв Ентонi Троллопа. Та якщо непомiтно пiдкинути йому гачок, вiн обов’язково спiймаеться. Тому я використовую кiлька рiзних наживок, щоб переконатися, що мiй приятель надiйно клюнув.

– Здаеться менi, – зауважив я одного разу, – що серед фермерiв Заходу, за всiеi iхньоi заможностi, знову починаеться рух на користь нацiоналiзацii залiзниць.

– Мабуть, такий сезон, – сказав Джефф, – скрiзь вируе життя. Фермери кудись рухаються, оселедцi й трiска гуртуються у величезнi косяки, iз сосон сочиться смола, а на рiчцi Конемо скресла крига. Я трохи знаюся на фермерах. Одного разу я уявив собi, нiби вiдшукав фермера, який хоча б трохи не схожий на своiх побратимiв. Та Ендi Таккер миттю довiв менi, що я помиляюся. «Фермером народився – фермером-роззявою й помреш, – сказав тодi Ендi. – Фермер – це людина, яка вибилася в люди всупереч усiляким полiтичним каламутникам, котуванням i балотуванням. І я, чесно кажучи, й гадки не маю, кого б ми почали дурити, якби не фермери».

Якось прокидаемося ми з Ендi вранцi, а в нас у кишенi лише шiстдесят вiсiм центiв. Трапилося це в готелi, в Пiвденнiй Індiанi. Уже як там ми напередоднi зiскочили з потяга, я й описувати не беруся. Страшне дiло – вiн мчав так швидко, що з вiкна вагона нам здавалося, нiби ми бачимо салун, а коли отямилися, то виявилося, що це двi зовсiм рiзнi речi за два квартали одна вiд одноi: аптека й цистерна з водою.

Навiщо нам потрiбно було стрибати на повнiй швидкостi? Ну, тут був задiяний годинник iз фальшивого золота i партiя дiамантiв з Аляски, яких нам не вдалося позбутися по той бiк кордону штату.

Отож, прокинувся я й чую – десь кричать пiвнi, а в повiтрi пахне чимось на кшталт сумiшi нiтратноi та сульфатноi кислот. Аж тут щось важкеньке гепнулося на пiдлогу в нижньому поверсi й почулася лайка.

– Гей, Ендi, – кажу я, – ну ж бо, веселiше! Ми ж у селi. Там, унизу, хтось навмання кинув зливок чистого фальшивого золота. Ходiмо й отримаймо з фермера те, що нам належить за всiма правилами. Пiддуримо його трохи – i гайда.

Фермери завжди були для мене своерiдним резервним фондом. Бувало, ледь справи в мене трохи похитнуться, я вирушаю на найближче перехрестя дорiг, чiпляю фермера на ходу за пiдтяжку, викладаю йому своi пропозицii, побiжно оглядаю його майно, повертаю ключ, мантачку для коси й папери, що мають цiну лише для нього самого, i забираюсь геть. Звiсно, фермери як дичина були для нас надто дрiбною здобиччю, зазвичай ми з Ендi займалися значно серйознiшими справами, та iнколи й вони могли стати в пригодi, як-от акулам з Волл-стрiт подеколи може бути корисним мiнiстр фiнансiв.

Спустившись униз, ми вияв

ли, що перебуваемо в найсправжнiсiнькiй землеробськiй окрузi. За двi милi вiд нас, на пагорку, височiв у тiнi дерев великий бiлий будинок, а навколо нього купчилися флiгелi, клунi, корiвники, пасовища й таке iнше.

– Чия це садиба? – запитали ми господаря готелю.

– Це, – вiдповiдае вiн, – резиденцiя, а також лiсовi, земельнi, садовi та лучнi угiддя мiстера Езри Планкетта, одного з найшанованiших у наших краях громадян.

Пiсля снiданку ми з Ендi, залишившись iз вiсьмома центами готiвки, заходилися складати гороскоп цього латифундиста.

– Я пiду до нього сам, – нарештi, оголосив я. – Ми удвох проти одного фермера – це неспортивно. Те саме, що стрiляти з гармати по кроликах.

– Гаразд, – погодився Ендi. – Я теж люблю чесну гру – навiть коли граю з городниками. То на яку принаду ти збираешся спiймати цього Планкетта?

– Байдуже, – кажу я. – Згодиться будь-яка. Я, мабуть, прихоплю з собою квитанцii, що пiдтверджують сплату прибуткового податку, рецепт для приготування конюшинового меду з сиру та яблучного лушпиння i бланки замовлень на сушарку Мак-Горнi, котра потiм виявляеться косаркою Мак-Кормiка. Та ще кишеньковий зливок золота i намисто з перлiв – ну, те, що ми з тобою знайшли у вагонi, й…

– Цього вистачить, – говорить Ендi. – Та будь уважним, Джеффе, щоб цей кукурудзяник не накинув тобi бруднi й зiжмаканi купюри. Просто ганьба для департаменту землеробства й мiнiстерства фiнансiв – якими тiльки паскудними папiрцями розплачуються деякi фермери. На вигляд – чисто культура збудника холери з якоiсь лабораторii.

Гаразд. Іду я на мiську стайню й орендую бричку; добре, що грошей наперед iз мене не беруть через пристойну зовнiшнiсть. Пiд’iжджаю до ферми, прив’язую коня. Бачу – на ганку сидить якийсь розчепурений суб’ект у бiлоснiжному костюмi, рожевiй краватцi, з каблучкою на пальцi й у спортивному кашкетику. «Мабуть, приiжджий», – думаю собi. Питаю:

– Як би це менi побачити мiстера Езру Планкетта?

– Ось вiн перед вами, – вiдповiдае цей тип. – А вам навiщо?

Я мовчу. Остовпiв вiд подиву й подумки повторюю куплети з водевiлю про село. Та ви знаете – там ще йдеться про «людину з лопатою». То це, виходить, вона i е. А коли я придивився до цього фермера в рожевiй краватцi, то остаточно зрозумiв, що вилущити з нього монету за допомогою тих дрiбничок, якi я прихопив iз собою, все одно, що намагатися рознести дощенту сейф Першого Нацiонального банку за допомогою рiздвяноi хлопавки.

Вiн прискiпливо оглянув мене i каже:

– Ну, розповiдайте, навiщо прибули. Бачу: лiва кишеня вашого пiджака надто вiдстовбурчена. Там, мабуть, золотий зливок, чи не так? Давайте його сюди, менi саме потрiбна цегла. І попереджаю вiдразу – байки про покинутi срiбнi копальнi мене не цiкавлять.

Почуваючись нетямущим дурнем, я все ж таки витяг iз кишенi свiй зливок, ретельно загорнутий у хусточку. Вiн зважив його на долонi, пожував губами i каже:

– Долар вiсiмдесят центiв. Улаштуе?

– Свинець, iз якого зроблене це золото, i той коштуе дорожче, – намагаючись не втрачати гiдностi, я повернув зливок на мiсце.

– Як собi хочете. Я мав намiр купити його для колекцii, яку саме почав складати, – каже фермер. – Минулого тижня я вже придбав чудовий екземпляр. Просили за нього п’ять тисяч доларiв, а вiддали за два долари й десять центiв.

Тут у будинку задзвонив телефон.

– Та ви проходьте, – каже фермер. – Подивiться, як я тут облаштувався. Інодi менi бувае нудно на самотi. Це, я гадаю, iз Нью-Йорка турбують.

Ну, ми зайшли. Меблi в кiмнатi, як у бiржовика з Волл-стрiт, дубовi конторки, два телефони, крiсла й канапки, оббитi iспанським сап’яном, писанi олiйними фарбами картини в позолочених рамах, причому рами завширшки мало не у фут, у кутку – тiкерний телеграф, вiдстукуе котирування.

– Хелло-оу! – кричить фермер. – Рiджент-тiетр? Це Планкетт iз маетку «Сентрал Гонiсакл». Забронюйте за мною чотири крiсла в першому ряду – п’ятниця, вечiрня вистава. Так-так, тi, що завжди. На п’ятницю, ви не помилилися. На все добре!

– Кожнi два тижнi мотаюся до Нью-Йорка провiтритися, – пояснюе фермер, вiшаючи слухавку. – Сiдаю в Індiанаполiсi у вечiрнiй експрес, проводжу десять годин на Бродвеi й повертаюся додому за сорок вiсiм годин – саме до того часу, як кури влаштовуються на сiдалi.

Що й казати: первiсний фермер печерного перiоду дещо причепурився й набрався науки за останнi роки. Ви не згоднi?

Щойно я вiдкрив рота, щоб прокоментувати деякi вiдхилення вiд старих добрих аграрних традицiй, як знову задеренчав телефон.

– Хелло-оу? – говорить фермер. – А-а, це ви, Перкiнсе… Я вже говорив вам, що вiсiмсот доларiв за цього жеребця – забагато. Кiнь iз вами? Добре, покажiть менi його. Як? Дуже просто: вiдiйдiть вiд аппарата й пустiть його клусом по колу. Швидше, iще швидше. Так, я чую. Ану, ще додайте. Годi. Давайте його до телефону. Ближче. І помовчiть хвилину. Нi, я не беру його. Що?.. Нi. І задурно не вiзьму. Вiн кульгае, i, до того ж, iз сапом. Прощавайте, Перкiнсе.

– Ну-с, вельмишановний, – звертаеться вiн д

мене, – тепер переконалися, що ви – просто викопна старожитнiсть? Сучасного аграрiя за грiш не купиш. Що в нас сьогоднi? Субота, чотирнадцяте? Ось, подивiться лиш, як ми, селюки, намагаемося не вiдстати вiд життя.

І тягне мене до стола. На столi в нього машинка, а в машинки двi такi штукенцii, котрi вставляються у вуха. Вставляю, слухаю. Жiночий голос, досить приемний, зачитуе повiдомлення про вбивства, нещаснi випадки та iншi тонкощi полiтичного життя.

– Те, що ви чуете, – пояснюе фермер, – це добiрка сьогоднiшнiх новин iз газет Нью-Йорка, Чикаго, Сент-Луiса й Сан-Франциско. Їх повiдомляють по телеграфу до мiсцевого Бюро останнiх новин i надають передплатникам гарячими. Тут, на цьому столi, найсвiжiшi та найавторитетнiшi газети й журнали Америки. А також уривки з майбутнiх журнальних статей.

Беру один аркуш i читаю: «Коректури майбутнiх статей. У липнi 1909 року журнал “Сенчурi” мае намiр надрукувати.» – ну, й так далi.

Тим часом фермер телефонуе комусь, мабуть, управителю, i наказуе продати джерсейських баранiв – п’ятнадцять голiв – по шiстсот доларiв i доправити на станцiю ще двiстi бiдонiв молока для молочного експресу. Потiм пропонуе менi першокласну сигару, виймае з бару пляшку шартрезу i скоса поглядае на стрiчку свого телеграфу.

– Газовi акцii пiднялися на два пункти, – повiдомляе вiн. – Непогано.

– А може, вас мiдь цiкавить? – запитую я.

– Зась! – гукае вiн. – А то покличу собак. Я ж одразу сказав: не марнуйте свого часу на цi витiвки. Вам, чоловiче, мене не надурити.

Минае кiлька хвилин, i вiн раптом говорить:

– А чи не здаеться вам, вельмишановний, що вам уже час пiти з мого дому? Я, звiсно, був радий iз вами погомонiти, але в мене купа термiнових справ: я маю закiнчити для одного видання статтю «Привид комунiзму», а ближче до вечора вирушити на засiдання президii «Асоцiацii з полiпшення якостi бiгових дорiжок». Та й вам не варто гаяти час – адже ви вже переконалися, що нi в яке ваше зiлля я не вiрю.

Ну, що менi залишалося робити, сер? Ускочив я в свою бричку, i кiнь сам привiз мене до готелю. Я прив’язав його бiля входу, а сам кинувся до Ендi, котрий лежав у себе в номерi й байдикував. Розповiдаю йому достеменно про мое побачення з освiченим фермером i нiяк не можу отямитися. Сиджу й смикаю торочку на скатертинi, а в головi – жодноi порядноi думки.

– Не знаю, що й вигадати, – кажу я i, щоб моя ганьба не так впадала в очi, починаю наспiвувати якусь дурнувату пiсеньку.

Ендi походжае туди й сюди по номеру й кусае свiй довгий вус, як робить завжди, коли в його головi починае складатися якийсь план.

– Джеффе, – промовляе вiн, нарештi. – Не маю сумнiву – все, що ти розповiв про цього рафiнованого селюка, правда. Але ти мене не переконав. Не може такого бути, щоб у цьому Планкеттi не залишилося жодноi краплi первiсних дурощiв, адже це була б справжня зрада тiеi мети, для якоi його призначив сам Господь. Скажи-но, Джеффе, ти ранiше не помiчав у менi глибокоi релiгiйностi?

– Та як тобi сказати? – ухильно вiдповiдаю я, щоб не образити його почуттiв. – Менi доводилося зустрiчати чимало глибоко вiруючих людей, у яких iхня вiра виступала назовнi в таких мiкроскопiчних дозах, що пiсля витирання iх чистою серветкою, на них не залишаеться жодноi плямки.

– Слiд тобi знати, що я все життя поглиблено дослiджував природу, вiд самого створення свiту, – продовжуе Ендi, – i тому твердо вiрю, що кожна iстота створена з певною метою. Фермерiв Господь також створив не марно: iхне найвище призначення полягае в тому, щоб досхочу годувати, напувати й одягати джентльменiв, подiбних до нас iз тобою, тобто мають голову на в’язах. Я переконаний, що манна, якою iудеi сорок рокiв харчувалися в пустелi, – не що iнше, як символiчне позначення фермерiв; i так воно й залишилося. А тепер, – пiдсумовуе Ендi, – я перевiрю перший закон Таккера: «Якщо ти народився фермером, пошиешся в дурнi». Саме так, незважаючи на рiзноманiтнi штуки, якими наша прогнила цивiлiзацiя надiлила сiльських жителiв.

– Ох, – кажу я, – як би ще й тобi облизня не спiймати. Цей фермер навiть не пахне кошарою. І, до того ж, сховався за цiлою барикадою з останнiх досягнень електротехнiки, освiти, лiтератури й фiлософii.

– Спиток – не збиток, – вiдповiдае Ендi. – Існують такi закони, яких не може скасувати навiть служба безкоштовноi доставки додому в сiльськiй мiсцевостi.

Тут Ендi йде у прикомiрок i виходить звiдти в картатому костюмi. Нiчого подiбного я ще не бачив – кратки на ньому бурi й жовтi, i кожна завбiльшки з долоню копача. Завершуе всю цю пишноту лискучий чорний цилiндр i яскраво-червоний жилет у синю цяточку. Вуса в нього зазвичай пшеничнi, а тут, дивлюся, – фiолетовi, нiби вiн намочив iх у чорнилi.

– Матiнко Божа! – кажу я. – Навiщо ти так одягнувся? Чисто цирковий фокусник, хоч зараз до Барнума на арену.

– Та годi тобi, – вiдповiдае Ендi. – Облиш зубоскалити. Бричка бiля входу? Чекай на мене тут, багато часу на це не знадобиться.

Двi години по тому заходить вiн до номера й викладае на стiл с

осик доларiв.

– Вiсiмсот шiстдесят, – говорить вiн, поки я повертаю на мiсце свою вiдвислу щелепу. – А вiдбувалося це так. Планкетт був на мiсцi. Вiн оглянув мене з нiг до голови й почав глузувати. Я, не вимовляючи жодного слова, виймаю з кишенi три шкаралупки волоського горiха для гри у наперстки й починаю качати по столу горошину. Потiм, посвистiвши трохи, проголошую давню формулу:

– Ну ж бо, джентльмени, пiдходьте ближче й подивiться на цю маленьку кульку. Адже це не коштуватиме вам жодного цента. Зараз вона тут, а ось ii вже немае. Ну ж бо, вiдгадайте, де вона тепер. Вправнiсть рук – i нiякого шахрайства.

Кажу, а сам не вiдводжу очей вiд фермера. У нього навiть чоло змокрiло. Вiн iде, як увi снi, зачиняе параднi дверi й, не вiдриваючись, дивиться на шкаралупки. А потiм говорить:

– Ставлю двадцять доларiв, що знаю, пiд якою сховано вашу горошину. Ось пiд цiею…

– Далi й розповiдати нема чого, – вiв далi Ендi. – У нього було з собою лише вiсiмсот шiстдесят доларiв готiвкою. Коли я йшов, вiн проводжав мене аж до ворiт. На прощання вiн довго тиснув мою руку i зi сльозами на очах сказав:

– Любий мiй, дякую тобi! Уже багато рокiв я не отримував такого задоволення. Твоя гра в наперстки нагадала менi тi щасливi молодi роки, коли я ще був не земельним магнатом, а простим фермером. Хай щастить тобi.

Тут Джефф Пiтерс замовк.

– То ви гадаете. – знову почав я.

– Саме так, – перервав мене Джефф, – саме так. Нехай фермери йдуть собi шляхом прогресу, ба навiть займаються полiтикою. Життя ж бо на фермi монотонне; а в наперстки вони грали й ранiше.

Рука, що терзае свiт

– Багато хто з видатних людей, – сказав я вже й не пам’ятаю, з якого приводу, – зiзнавалися, що своiми успiхами вони завдячують жiнкам.

– Так, – сказав Джефф Пiтерс. – Менi доводилося читати про Жанну д’Арк, про бiблiйну Іаiль та iнших чудових дам. Та вiд жiнок нашого часу, як на мене, немае нiякоi користi анi в бiзнесi, анi в полiтицi. На що годна сучасна жiнка? Чоловiки сьогоднi краще готують, краще перуть, краще прасують. Вони й доглядальники, i прислуга, й перукарi, i стенографи, i клерки в офiсах. Єдина справа, в якiй чоловiки поступаються жiнкам, – це виконання жiночих ролей на сценi.

– А менi здавалося, що жiноча iнтуiцiя та хитрiсть надавали вам неоцiненнi послуги у вашiй. е-е. професii.

– Так-так, – енергiйно закивав Джефф, – усiм так здаеться. А насправдi жiнка – найгiрший помiчник у нашiй справi. У той самий час, коли ви найбiльше на неi сподiваетеся, вона, нi сiло нi впало, згадуе раптом про честь i поряднiсть i зводить усе нанiвець. Я вiдчув це на власнiй шкурi.

Бiллi Гамбл, мiй приятель, з яким я потоваришував ще на Середньому Заходi, забрав собi в голову дивну iдею: мовляв, уряд Сполучених Штатiв мае призначити окружним шерифом саме його. На той час ми з Ендi займалися справою чистою, як скельце, – продавали тростинки з рiзьбленим набалдашником. Якщо вам траплялося вiдкрутити набалдашник i прикласти тростинку до губ, прямо до рота вам виливалося з пiвлiтра доброго пшеничного вiскi.

Звiсно, полiцiя й тут пхала носа в нашi справи, i коли Бiлл повiдомив менi, що мае намiр стати шерифом, я одразу ж збагнув, що на цiй посадi вiн може принести багато користi фiрмi «Пiтерс i Таккер».

– Джеффе, – говорить менi Бiллi, – ти людина досить освiчена, i в головi маеш клепку не лише про основнi факти, але й про висновки.

– У самiсiньку точку, – кажу я, – i я про це нiколи не шкодував. Я не з тих, хто вважае освiту нiкудишнiм товаром i голосуе за безкоштовне навчання. Ось ти скажи менi, Бiллi, що е цiннiшим для людства: класична лiтература чи кiнськi перегони на iподромi?

– Ну-у. це. взагалi, добрi конi, звiсно. нi, тобто я хочу сказати, що поети й усiлякi там романiсти, – вони, звичайно, дуже випереджають, – вiдповiдае Бiлл.

– Отож! – кажу я. – А якщо так, чому нашi урядники беруть iз нас по два долари за вхiд на iподром, а до бiблiотек пускають безкоштовно? Чи можна, – питаю, – вважати це формуванням правильних уявлень про вiдносну цiннiсть самоосвiти й марнування грошей?

– Невтямки менi вся ця твоя риторика та логiка, – говорить Бiллi. – Менi ось що вiд тебе потрiбно: щоб ти зганяв до Вашингтона й виклопотав би для мене посаду окружного шерифа. Я, бач, не маю нiяких здiбностей до iнтриг i перемовин. Я – людина проста i хочу отримати це мiсце. І квит. Я брав участь у вiйнi, дiтей у мене дев’ятеро, я член республiканськоi партii, хоч не вмiю анi читати, анi писати. То чому ж я не годен бути шерифом? Здаеться менi, Джеффе, що й компаньйон твiй, мiстер Таккер, – також людина освiчена i може стати в пригодi у столицi. Я вам заплачу авансом тисячу доларiв на проiзд до Вашингтона, питво, хабарi й трамвайнi квитки. А якщо ви менi все це залагодите, отримаете ще тисячу, а крiм того – можливiсть ще цiлий рiк вiльно продавати на територii округу своi наспиртованi контрабанднi тростини.

Розповiв я про цю розмову Ендi, й Бiллова iдея йому страшенно сподобалася. Ендi, хочу вам сказати, мае складн

вдачу. Вiн не з тих, кого цiлком влаштовуе перспектива мандрувати провiнцiйними мiстечками й фермами i продавати селюкам комбiнацiю з молотка для вiдбивання бiфштексiв, рiжка для черевикiв, плойки для волосся, пилочки для нiгтiв, шаткiвницi, коловорота й камертона. У Ендi душа справжнього художника, i не комерцiя стоiть у нiй на першому мiсцi. Тому ми погодилися на пропозицiю Бiлла, сiли в потяг i помчали на кiнцеву станцiю Пенсильванськоi залiзницi – тобто до Вашингтона.

Прибувши на мiсце, ми зупинилися в готелi на авеню Пiвденноi Дакоти, i там я кажу:

– Ось, Ендi, вперше в життi ми намагаемося здiйснити по-справжньому безчесний вчинок. Нам iще нiколи не доводилося пiдкуповувати сенаторiв, та заради Бiлла доведеться вдатися до такоi ницостi. У торгових оборудках можна трохи шахраювати, але в цiй бруднiй справi найкраще – це прямота. Карти на стiл, i жодних застережень. Пропоную ось що: ми передамо п’ятсот доларiв головi виборчого комiтету, вiзьмемо з нього квитанцiю, покладемо ii на стiл президенту й розповiмо про Бiлла. Упевнений, що президент гiдно оцiнить кандидата, який прагне отримати посаду зi щирою простодушнiстю, а не марнуе час на кулуарнi iнтриги.

Ендi нiби погодився, та, обговоривши мою пропозицiю з одним iз коридорних лакеiв у готелi, раптом дав заднiй хiд. Тому що коридорний розтлумачив – у Вашингтонi iснуе тiльки один спосiб отримати те, що бажаеш: дiяти через жiнку, яка мае своiх людей у Сенатi. Вiн дав нам адресу однiеi такоi дами; звали ii мiсiс Еверi. Коридорний присягався, що вона дуже поважна персона в дипломатичних колах, ба навiть вище.

Наступного ранку ми з Ендi вiдшукали ii особняк i були допущенi до приймальнi.

Мiсiс Еверi була бальзамом для очей. Волосся мала золотаве, очi блакитнi, а вся система краси такою злагодженою, що дiвулi з журнальних обкладинок поряд iз нею здалися б куховарками з баржi, що везе дрова вниз по рiчцi Мононгахеле.

Сукня в неi була декольтована, всипана блискiтками, у вухах гойдались i на пальцях виблискували дiаманти. Однiею рукою вона тримала телефонну слухавку, а другою – чайну чашку.

Минуло трохи часу, i вона говорить:

– Ну, любi моi, що ви хотiли?

Я якомога енергiйнiше пояснив, навiщо ми прийшли i скiльки ладнi заплатити.

– Справа ця нескладна, – вiдповiдае вона. – На Середньому Заходi легко призначити кого завгодно й куди завгодно. Отже, хто тут може нам стати в пригодi? З депутатами кашi не звариш. Я гадаю, нам потрiбен сенатор Снайпер: вiн i сам звiдти, iз Заходу. Подивимося, яким знаком вiн помiчений у моiй картотецi…

Тут вона виймае з шухлядки, позначеноi лiтерою С, якiсь картки.

– Справдi, – каже вона, – помiчений зiрочкою; а це означае – готовий до спiвпрацi. Ну ж бо, що тут у нас? «Вiк – п’ятдесят п’ять; одружений удруге; вiросповiдання – пресвiтерiанин; уподобання – бiлявки, Лев Толстой, покер i печеня з черепахи, пiсля другоi пляшки розчулюеться до слiз». Що ж, я гадаю, менi вдасться призначити вашого приятеля мiстера Баммера посланцем до Бразилii.

– Не Баммера, а Гамбла, – кажу я. – І не посланцем, а окружним шерифом.

– Ах, перепрошую, – говорить мiсiс Еверi. – У мене так багато подiбних справ, що iнодi можна й сплутати. Давайте-но менi все, що стосуеться вашоi справи, мiстере Пiтерс, i приходьте днiв за чотири. Гадаю, до того часу вже все буде гаразд.

Повернулися ми з Ендi до готелю. Я сиджу, а Ендi походжае по номеру й жуе кiнчик свого лiвого вуса.

– Жiнка надзвичайно розумна й, до того ж, красуня-бiлявка – рiдкiсне поеднання, Джеффе, – раптом промовляе вiн.

– Таке ж рiдкiсне, – кажу, – як омлет iз яець тiеi легендарноi пташки, яку називають епiдермiс.

– Епiорнiс, – виправляе мене Ендi. – Така жiнка може забезпечити чоловiковi розкiшне життя i славу.

– Навряд чи. Найбiльше, чим жiнка може допомогти чоловiковi в полiтицi, це вчасно приготувати йому вечерю або почати плiткувати про дружину iншого кандидата, що та нiбито в минулому цупила крам у бакалiйних ятках. Втручатися в полiтику жiнкам пасуе не бiльше, нiж поету Суiнберну порядкувати на щорiчному балу профспiлки швейникiв.

– Менi вiдомо, – веду я далi, – що iнодi жiнка й справдi виступае як провiдник амбiцiй свого чоловiка. Але чим це закiнчуеться? Припустiмо, живе собi людина тихо-мирно, мае пристойну посаду – або консула в Афганiстанi, або наглядача шлюзу на каналi Делавер – Рарiтан. І ось одного чудового ранку цей чоловiк помiчае, що його дружина взувае гумовi чобiтки, вдягае макiнтош i насипае в клiтку своеi канарки запас зерна на три мiсяцi. «На курорт зiбралася?» – цiкавиться вiн, i в очах у нього зблискуе вогник надii. «Нi, Артуре, – вiдповiдае вона, – до Вашингтона. Годi нам нидiти у провiнцii. Ти маеш стати Надзвичайним i Повноважним Блюдолизом при дворi держави Сент-Брiджет або Головним Швейцаром острова Пуерто-Рико. І я ладна на все, аби лиш виклопотати тобi цю посаду».

– І ось ця ледi, – кажу я, не вiдводячи очей вiд Ендi, – вступае в боротьбу з федеральною владою, не маючи на озброеннi нiчого, крiм стосу листiв,

якi писав iй один iз членiв кабiнету мiнiстрiв, коли iй було рокiв п’ятнадцать, рекомендацiйного листа вiд бельгiйського короля Леопольда Смiтсонiанському iнституту й шовковоi рожевоi сукнi в жовту цяточку.

А далi вона публiкуе цi листи у вечiрнiх газетах, таких само жовто-рожевих, як ii сукня, читае лекцii на званому обiдi, влаштованому у пальмовому салонi вокзалу залiзницi Балтимор—Огайо, i, нарештi, домагаеться прийому у президента. Дев’ятий помiчник мiнiстра торгiвлi та працi, перший ад’ютант Синього кабiнету i якийсь невстановлений темношкiрий нетерпляче чекають на неi, i щойно вона з’являеться у приймальнi, хапають за руки… i, вiдповiдно, за ноги. Вони виносять ii, доправляють на одну з Пiвденно-Захiдних вулиць i кладуть на люк вугiльного пiдвалу. Тим справа й закiнчуеться. Наступне, що ми дiзнаемося про цю ледi, – вона без угаву надсилае китайському посланцевi листiвки з проханням надати ii Артуровi хоча б посаду клерка в чайнiй фiрмi.

– Отож, – здiймае брову Ендi, – ти не впевнений, що ця сама мiсiс Еверi забезпечить посаду шерифа нашому Бiллi?

– Нi, не впевнений, – вiдповiдаю я. – Не хочу мати вигляд затятого скептика, але менi здаеться, що вона здатна зробити не бiльше, нiж ти чи я.

– Ну, це вже ти бовкнув зайвого, – каже Ендi. – Ладен закластися, що вона все владнае якнайкраще. І з гордiстю заявляю: я додержуюся бiльш високоi думки про дипломатичнi таланти дам.

В означений час ми прийшли до особняка мiсiс Еверi. І цього разу вона мала такий вигляд, що будь-який чоловiк iз радiстю дозволив би iй правуватися всiма призначеннями у Сполучених Штатах. Але життя навчило мене не надто покладатися на зовнiшнiсть, i тому менi мало мову не вiдiбрало, коли вона вручила нам документ, на якому красувалася велика державна печатка, а на зворотному боцi значилося великими лiтерами: «Вiльям Генрi Гамбл».

– Ви могли б отримати цей документ ще три днi тому, любi моi, – з усмiшкою промовила мiсiс Еверi. – Одержати його виявилося справою нехитрою, я тiльки вiдкрила рота, як усе було залагоджено. А тепер я мушу з вами попрощатися. І рада була б продовжити нашу приемну бесiду, але менi страшенно нiколи, i сподiваюся, ви мене зрозумiете. Одного джентльмена я маю сьогоднi ж улаштувати послом, двох – консулами, i ще осiб iз десять – на рiзнi дрiбнi посади. Будь ласка, повернувшись додому, передайте вiд мене вiтання мiстеровi Гамблу.

Ми вручили цiй дамi п’ятсот доларiв, i вона, навiть не перелiчивши, кинула iх у шухляду письмового стола. Я сховав у кишеню документ iз печаткою, i ми розпрощалися.

Додому ми виiхали того ж дня, попередньо надiславши Бiллi телеграму: «Усе залагоджено, готуйся святкувати», – i почувалися на сьомому небi вiд щастя.

Ендi весь час дорiкав менi тим, що я погано знаю жiнок.

– Та годi вже тобi, – кажу нарештi. – Згоден, що мiсiс Еверi мене здивувала. Уперше бачу жiнку, котра зробила те, що пообiцяла, а до того ж, вчасно й нiчого не сплутала.

Ми вже перетнули кордон Арканзасу, аж тут я виймаю отриманий нами документ, обдивляюся з усiх бокiв i мовчки подаю Ендi – для ознайомлення. Вiн прочитав його вiд першоi до останньоi лiтери й, не вимовивши жодного слова, повернув менi.

Там усе було як годиться: гербовий папiр, державна печатка, iм’я написане без помилок. Ось тiльки призначали мiстера Бiллi Гамбла не шерифом в окрузi Талса, Арканзас, а поштмейстером у Дед-Сiтi, Флорида.

На станцii Лiттл-Рок зiскочили ми з потяга й надiслали Бiллi його документ поштою. А самi рушили на пiвнiчний схiд, прямуючи до озера Верхне.

Вiдтодi я бiльше нiколи не зустрiчав Бiллi Гамбла.

Поросяча етика

Зайшовши у вагон для курцiв експреса Сан-Франциско – Нью-Йорк, я зустрiв в одному з купе мiстера Джеффа Пiтерса. З усiх, хто живе на захiд вiд рiчки Уобаш, вiн единий умiе користуватися одразу обома пiвкулями мозку, а на додачу ще й мозочком.

Спецiальнiсть Джеффа – операцii на межi закону й беззаконня. Вдови й сироти можуть його не боятися: його клiентами е тi, в кого е сякi-такi надлишки. Ось чому вiн полюбляе порiвнювати себе з найменшою мiшенню в тирi, в яку будь-який необачний стрiлець може вистрiлити двома-трьома зайвими доларами – без жодноi гарантii влучити. Зазвичай тютюн добре впливае на його ораторськi здiбностi, тож за допомогою двох чималеньких сигар я незабаром дiзнався все про його останнi пригоди.

– Найскладнiше в нашому бiзнесi, – почав Джефф, – це знайти для себе цiлком надiйного й бездоганно чесного партнера, з яким можна здiйснювати шахрайськi оборудки, не боячись бути викритим. Проте навiть найкращi з тих, iз ким менi доводилося привласнювати чуже майно, й тi iнодi виявлялися звичайними пройдисвiтами.

Тому торiк улiтку намiрився я вирушити в якусь таку глушину, де звичаi ще й зараз зберiгаються в незайманiй чистотi, i подивитися, чи не знайдеться там якийсь тямущий молодик, котрий мае схильнiсть до афер, проте ще не розбещений легкими успiхами.

Нарештi, трапилося менi одне мiстечко, де жителi й гадки не мали про вигнання Адама з раю i безгрiш

о господарювали у своiх угiддях, даючи iмена тваринам i пташкам. Мiстечко називалося Маунт-Небо й було розташоване десь на межi Кентуккi, Захiдноi Вiрджинii та Пiвнiчноi Каролiни. Що? Ви кажете, що цi штати зроду-вiку не межували один iз одним? Ну яка, зрештою, рiзниця? Одне слово – десь там.

Довелося витратити цiлий тиждень, щоб городяни пересвiдчилися, що я не збирач податкiв. Аж ось заходжу я якось до крамницi, де збираеться мiсцеве вище товариство, i починаю обережно з’ясовувати, що й до чого.

– Джентльмени, – кажу я пiсля того, як ми потиснули одне одному руки й обступили дiжечку з сушеними яблуками, – здаеться менi, що ви, мешканцi Маунт-Небо, – найбiльш безгрiшне плем’я на цiй землi: вам не властивi будь-якi хитрощi й вади. Жiнки у вас прихильнi та лагiднi, чоловiки чеснi, працелюбнi й наполегливi, i життя у вас просто-таки святе.

– Саме так, мiстере Пiтерс, – каже власник крамнички, – чиста правда: ми люди шляхетнi, кращих за нас у всiй цiй мiсцевостi не знайти. Ну, хiба що, трохи замшiлi вiд сидiння на одному мiсцi. Проте ви, мабуть, не знаете Руфа Татама?

– Так-так, – пiдхоплюе й собi мiський констебль, – вiн не знае Руфа Татама! Та й звiдки б це?

Це найзапеклiший з усiх негiдникiв, якi з якоiсь причини уникли шибеницi. А, до слова, я щойно згадав: менi ще позавчора слiд було його випустити з в’язницi, оскiльки вичерпався мiсячний термiн, до якого його присудили за убивство Єнса Гудлоу. Та дарма: зайвi два-три днi йому тiльки на користь.

– Та годi вам, сер! – вигукнув я. – Не може такого бути! Невже у вас у Маунт-Небо живе така погана людина? Подумати лишень: затятий убивця!

– Значно гiрше! – втручаеться власник крамнички. – Вiн краде свиней.

Я одразу ж вирiшив, що маю познайомитися з цим свинокрадом. За кiлька днiв пiсля того як констебль випустив його на волю, я розшукав мiстера Татама й запросив його на прогулянку передмiстям. Ми вмостилися на колодi й завели дiлову розмову.

Менi був потрiбен компаньйон iз простодушною сiльською зовнiшнiстю для невеликоi одноактноi афери, яку я мав намiр здiйснити у провiнцii. А Руф Татам був буквально народжений для тiеi ролi, яка йому призначалася.

Зрiст у нього був неабиякий; очi синi й круглi, як у порцелянового собачки на камiннiй полицi; волосся, кучеряве, як у дискобола з Ватикану, за кольором нагадувало картину «Захiд сонця у Гранд-Каньйонi» – з тих, якi вiшають у вiтальнях, щоб затулити дiрку на шпалерах. Це було iдеальне втiлення Сiльського Простака.

Я розповiв йому про своi плани i зрозумiв, що вiн ладен просто зараз узятися до справи.

– Не братимемо до уваги убивство, за яке ти вже вiдбув покарання, – сказав я. – Це дрiбницi. А чи доводилося тобi робити щось бiльш прибуткове та цiнне в галузi крутiйства й шахраювання? Зрештою, я маю знати, чи годящий ти для мене компаньйон!

– Яа-ак? – говорить вiн, розтягуючи кожне слово так, як розмовляють у пiвденних штатах. – Хiба вам не розповiдали про мене? Адже в цих краях, мабуть, немае жодноi людини – анi бiлоi, анi темношкiроi, – яка могла б так спритно викрасти з хлiва порося, не здiйнявши при цьому анi найменшого шуму. Я можу поцупити свиню з клунi, iз загороди, з-за корита, з луки, вдень, уночi, коли завгодно, звiдки завгодно i, присягаюся, – жодна жива душа не почуе анi виску, анi кувiкання. Увесь секрет у тому, як узяти свиню i як ii нести. Гадаю, що вже недалеко той час, коли я буду одностайно визнаний чемпiоном свiту в галузi свинокрадства.

– Честолюбнiсть – рiч, що заслуговуе на повагу, – кажу я. – Не сперечаюся, у вашiй глушинi свинокрадство – шанована професiя. Та за межами цього округу вона може здатися дещо… е-е… провiнцiйною. Але талант е талант, i тому я беру тебе за компаньйона. Мiй стартовий капiтал – тисяча доларiв, i я сподiваюся, що, завдяки твоiй зовнiшностi, ми заробимо на фiнансових ринках кiлька привiлейованих акцiй.

У такий спосiб я ангажував Руфа, й ми виiхали з Маунт-Небо. Доки ми спускалися з передгiр’я на рiвнину, я старанно готував його до тiеi ролi, яку йому належало зiграти у виставi, котру я задумав. Перед тим я два мiсяцi тинявся, байдикуючи, на Флоридському узбережжi, почувався не в гуморi, а в головi моiй купчилися найрiзноманiтнiшi iдеi та проекти.

Я намiрявся прочесати борозну завширшки в дев’ять миль через увесь Середнiй Захiд; туди ми й попрямували. Але, дiставшись до Лексингтона, застали там мандрiвний цирк братiв Бiнклi. Через це до мiста звiдусiль з’iхалися фермери й гупали своiми грубезними саморобними чобiтьми по нещодавно вибрукуваних вулицях.

Щоб ви знали, я нiколи не оминаю циркiв – немае зручнiшого мiсця, щоб закинути вудку в чужi кишенi й трохи збагатитися фiнансово. Тому ми винайняли двi кiмнати в однiеi шанованоi вдовицi на iм’я мiсiс Пiвi, а потiм я вiдвiв Руфа до крамницi готового одягу й перевдягнув його, наче справжнього джентльмена. Тепер вiн мав надзвичайно авантажний вигляд: картатий блакитно-зелений пiджак, жилет кольору вичиненоi шкiри, яскраво-червона краватка, а на додачу – найжовтiшi в усьому мi

тi чоботи.

Це був перший костюм, який Руфовi довелося вдягнути за все життя. Досi вiн носив лише фланелеву сорочку й штани з домотканого полотна. А вже пишався вiн своiм новим оперенням, нiби вождь племенi iгоротiв новим кiльцем у носi.

Того ж вечора я вирушив до цирку й розпочав неподалiк вiд входу гру «у наперстки». Руф мав удавати приiжджого простака i дiяти проти мене. Я вручив йому жменю фальшивих монет для ставок, а решту залишив у себе в спецiальнiй кишенi – щоб виплачувати йому виграш. Не сказати, щоб я йому не довiряв: просто не можу примусити себе програвати, коли бачу на кону справжнi грошi. Рука, бачте, не слухаеться.

Я поставив свiй столик на виднотi й почав демонструвати, як легко вгадати, пiд яким наперстком сховано горошину. Селюки скупчилися навколо мене й почали пiдштовхувати одне одного, пiд’юджуючи до гри.

Саме час було б з’явитися на аренi Руфу – поставити двi-три дрiбнi монети, а заодно залучити до гри iнших. Але де ж це мiй свинокрад? Нi слуху, нi духу. Кiлька разiв його картатий пiджак промайнув десь удалинi: вiн стовбичив бiля афiшноi тумби й витрiщався на якесь оголошення, запихаючись льодяниками. Але до мене так i не пiдiйшов.

Дехто з глядачiв таки наважився поставити кiлька доларiв, але грати «у наперстки» без «верхового» – все одно, що рибалити на голий гачок. Довелося згорнути столик, коли в касi було лише сорок два долари, а розраховував я принаймнi на двiстi. Об одинадцятiй я повернувся додому й залiг спати, сказавши собi, що цирк, мабуть, справив на Руфа таке сильне враження, що вiн зовсiм про все забув. Тому я вирiшив зранку прочитати йому докладну лекцiю про основи нашого бiзнесу.

Та не встиг Морфей прикувати мою голову до жорсткого узголiв’я, як до мене долинув нелюдський лемент на кшталт того, що видае малий бешкетник, який наiвся недостиглих яблук. Я пiдскакую, вiдчиняю дверi, гукаю шановну вдовицю i, коли та виглядае зi своеi спальнi, вимовляю:

– Мiсiс Пiвi, зробiть ласку, заткнiть пельку вашому малюковi, щоб поряднi люди могли спокiйно вiдпочити.

– Сер, – вiдповiдае вона. – У мене немае нiякого малюка. Це верещить свиня, котру двi години тому принiс до своеi кiмнати ваш друг. І я також була б надзвичайно задоволена, якби ви самi заткнули iй пельку.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить