Запропаща грамота
Микола Васильович Гоголь

Mикола Васильович Гоголь

ЗАПРОПАЩА ГРАМОТА

Запропаща грамота

Бувальщина

Переклад Лесi Украiнки

Так ви хочете, щоб я вам розказав про дiда? — Добре, чому ж не потiшити оповiдкою!

Ох, старовина, старовина! Що за радiсть, що за втiха впаде на серце, як почуеш про те, що давно, давно, i року йому i мiсяця нема, дiялось на свiтi! А як вплутаеться ще який-небудь родич — дiд або прадiд, — ну, тодi i рукою махни: бодай я похлинувся за акахвистом великомученицi Варварi, коли не привиджуеться, мов би сам усе те робиш, — неначе влiз в прадiдiвську душу або прадiдiвська душа гуляе в тобi… Ну, менi нема гiрш, як отi нашi дiвчата та молодицi: з’явись тiльки iм на очi, — зараз: «Хома Григорович, Хома Григорович! а нуте, яку-небудь страховинну казочку! ось нуте-бо, нуте!» та-та, та-та, та-та, — i почнуть, i почнуть… Розказать-то, звiсно, не штука, та подивiться, що робиться з ними потiм у постелi. Адже ж я знаю, що кожна тремтить пiд укриттям, мовби ii пропасниця трясе, i рада б з головою влiзти в кожух. Дряпне об горщик миш, сама як-небудь зачепить ногою кочергу — крий боже! — i душа в п’ятах. А на другий день, як нiчого не було; чiпляеться знову: розкажи iй страшну казку, та й годi!

Що ж би таке розказать вам? Одразу i не наверзеться на думку… Так, розкажу я вам, як вiдьми грали з покiйним дiдом у дурня. Тiльки заранi прошу вас, люди добрi, не збивайте з пантелику, а то такий кисiль вийде, що сором буде в рот взяти! — Покiйний дiд, треба вам сказати, був не з простих за свого часу козакiв. Знав i твердо-он i слово-титлу поставити. В свято одчеше було апостола так, що тепер i попович iнший нехай сховаеться! Ну, самi знаете, що в тодiшнi часи, коли зiбрати зо всього Батурина письменних, то нiчого було б i шапки пiдставлять, — в одну жменю можна було б усiх убгати. То ж то нiчого й дивуватись, що всякий, хто було зустрiнеться, вклонявся дiдовi мало не в пояс.

Одного ж разу здумав вельможний гетьман послати за чимсь до царицi грамоту; тодiшнiй полковий писар — от, лиха година його знае, прозвища не згадаю… Вискряк не Вискряк, Мотузочка не Мотузочка, Голопуцьок не Голопуцьок… знаю тiльки, що якось чудно починаеться те мудре прозвище, — покликав до себе дiда i сказав йому, що от виряджае його сам гетьман посланцем з грамотою до царицi. Дiд не любив довго збираться: зашив грамоту в шапку, вивiв коня, почоломкався з жiнкою та з двома своiми, як вiн iх звав, поросятами, з котрих один був рiдний батько хоч би й вашому оповiдачу, i зняв за собою таку куряву, неначе п’ятнадцять хлопцiв заходились гратись посеред вулицi в «кашу». На другий день, ще четвертi пiвнi не спiвали, дiд уже був в Конотопi. На ту пору там був ярмарок: люду по вулицях такого, що аж в очу миготiло. Тiльки ж, як була рання пора, то все дрiмало, простягшись на землi. Коло корови лежав гульвiса-парубок з почервонiлим, як той снiгур, носом; оддалiк хропла, сидячи, перекупка, з кремiнями, з синькою, дроб’ю та бубликами; пiд возом лежав циган; на возi з рибою — чумак; на самiсiнькiй дорозi простяг своi ноги бородатий москаль з поясами та з рукавицями… Ну, всякого зброду, звичайно, як на ярмарку. Дiд спинився, щоб роздивитись гаразд. Тим часом по ятках почали потроху ворушиться: жидiвки почали бряжчати пляшками, дим посунув подекуди кружальцями, i дух вiд гарячих сластьон розiйшовсь по всьому ярмарку. Дiдовi спало на думку, що в нього нема нi кресала, нi тютюну напоготовi: от вiн i пiшов вештатися по ярмарку. Не вспiв же вiн ступити i двадцяти крокiв — як назустрiч йому запорожець. Гульвiса, по виду знати! Червонi, як жар, штани, ясний барвистий пояс, при боку шабля i люлька з мiдяним цепком по самi п’яти, — запорожець, та й годi! Ex, людцi були! стане, випростаеться, поправить рукою молодецькi вуси, цокне пiдковами — та й ушкварить! та ще як ушкварить: ноги витинають, мов те веретено в баб’ячих руках, мов той вихор; торкне рукою по кобзi, по всiх струнах, та зараз, узявшись у боки, i летить навприсяди: утне пiснi — гуляй душа!… Нi, минули вже тii часи: не бачити вже бiльше запорожцiв!… — От, як зустрiлись, слово по слову, — чи довго пiзнатися? Почали балакати, так що дiд був уже зовсiм i забувся про свое подорiжжя. Напiйка почалась, як на весiллi перед великим постом. Та, мабуть, наостанку надокучило бити горшки та шпурляти в людей грошима. Та й ярмарковi ж не вiк стояти!

От, умовилися новi товаришi, щоб не розлучатися i дорогу держать укупi. Було давно надвечiр, коли вони виiхали в поле. Сонце пiшло на спочивок, де-не-де горiли замiсть нього червонi пасма; наоколо миготiли ниви, як празниковi плахти чорнобривих молодиць. Нашого запорожця страшеннi теревенi взяли. Дiд та ще другий приплентач-гульвiса подумали вже, чи не бiс засiв у нього. Звiдкiля що й бралось! Приведенцii та пригоди розказував такi чуднi, що дiд разiв скiлька хапався за боки та мало кишок не порвав од смiху. Тiльки ж в полi дедалi все бiльше сутенiло, а разом з тим ставала безладнiш молодецька мова. Далi оп

вiдач наш зовсiм замовк i здригався при найменшому шелестi!

«Еге-ге, земляче! та-ти бо вже не на жарти почав сов лiчити. Вже думаеш, як би додому, та на пiч!»

— Перед вами нiчого таiться, — сказав запорожець, одразу повернувшись, i звiв на них нерухомий погляд. — Знаете, що душа моя давно запродана нечистому!

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить