Завжди поруч
Михаил Гранд

Михаiл Гранд

Часто люди навiть не уявляють, що випадкова знахiдка може кардинально вплинути на майбутне. Роман «Завжди поруч» – вiдверта й прониклива розповiдь про те, як в буремному морi життя знайти свiй единий вiрний шлях, усвiдомити, що е важливим, а з чим назавжди розпрощатися. Зневiрившись в оточуючiй реальностi, головний герой став перед вибором: продовжувати життя за намiченим шаблоном або пiддатися почуттям й зайнятися саме тим, що пiдказуе йому серце. Флорiан вiдкрие новi гранi своiх можливостей, а нитки долi приведуть його до коханоi та допоможуть знайти дружбу. Йому випаде шанс докопатися до iстини, але для цього доведеться…

Михаил Гранд, Михаiл Гранд

Завжди поруч

Строфа (1)

Початок червня принiс приемне тепло i вiдсутнiсть дощiв, що встигли набриднути за весну. Високо в небi сяяло полуденне сонце. Юнак на iм’я Флорiан крокував однiею з центральних вулиць мiста. Неподалiк вiд нього височiв оперний театр. На проспектi було напрочуд мало людей, i це його дивувало, адже зазвичай перед обiдом тут просто не проштовхнутися.

Флорiану нещодавно виповнилося 23 роки. Гостей завiтало не дуже-то й багато. Вiдзначили в тiсному сiмейному колi. Втiм, цього року день народження став для нього не найважливiшим святом. Набагато урочистiшим виявився той день, коли йому та дев'ятнадцяти його однокурсникам вручили дипломи юристiв пiсля закiнчення магiстратури – оце справдi подiя!

Вiн був одягнений у джинси й сорочку в тон взуття. У лiвiй руцi тримав дерев'яний гак парасольки. Погода стояла гарна, але синоптики обiцяли, що в другiй половинi дня слiд очiкувати на грозу.

Удалинi годинник на мiськiй ратушi пробив першу годину дня, i юнак прискорив ходу. Вiн прямував до кав'ярнi на побачення й трохи спiзнювався. Немае нiчого гiршого, анiж чекати й наздоганяти! Флорiан не мав бажання за кимсь гнатися, але також не хотiв, щоб i на нього хтось очiкував. Вiн завжди i в усьому намагався бути пунктуальним. А ще цiеi, безперечно, корисноi риси характеру вимагала його професiя. Юнак пiшов швидше, дивлячись уперед i легенько постукуючи парасолькою по брукiвцi в такт своiм крокам.

Чоловiк, котрий сидiв бiля дверей бакалiйноi крамницi, змусив Флорiана дещо стишити темп i тим самим пожертвувати репутацiею людини, яка не спiзнюеться на зустрiчi. Юнак уперше бачив, щоб хтось був настiльки брудним: шия майже чорна, шкiра на руках лущиться, пiд довгими жовтими нiгтями застарiла «жалоба». Лише клаптик обличчя волоцюги, завбiльшки з долоню, видiлявся на загальному темно-сiрому тлi.

Цей чоловiк не завжди був жебраком. Колись вiн мав достаток. Причини, з яких вiн потрапив до такого кепського становища, слiд було шукати в його минулому. Одного разу, зробивши помилку, вiн через свою дурiсть втратив роботу, всi заощадження й опинився просто на вулицi. У нього майже не залишилося зубiв i волосся, а на правiй руцi не вистачало вказiвного пальця.

Чотирма пальцями було не дуже зручно тримати пластиковий стаканчик для збору милостинi, яку iнодi подавали жалiсливi перехожi. Вiн випав з рук волоцюги i, пiдхоплений вiтром, полетiв на проiжджу частину, прямо пiд колеса автомобiлiв. Однак чоловiк не став засмучуватися й витягнув з брудноi полотняноi торби другий такий самий стаканчик.

Руки його тряслися як у пропасницi, i вiн часто не мiг втримати потрiбнi речi. Але був таким запеклим п'яницею, що пляшку з його рук i п'ятеро б не вирвало. Флорiан сумно дивився на нього й згадував слова батька: вiд кожного, кому дано багато, багато й жадатимуть…

* * *

Коли Флорiан увiйшов до кав'ярнi, Жоржина вже сидiла за iхнiм улюбленим столиком i чекала на нього. Це був единий раз, коли вона прийшла першою. Частiше за все дiвчина неймовiрно спiзнювалася, посилаючись на якiсь дивнi вiдмовки. Таке траплялося навiть тодi, коли хлопець сам зрiдка приходив пiзнiше призначеного часу.

У закладi було повно-повнiсiнько студентiв, якi щось дивилися по телевiзору i голосно реготали, але юнак вiдразу помiтив Жоржину. Взагалi, вiн ще на вулицi зрозумiв, що його дiвчина вже тут, побачивши ii авто на стоянцi – нещодавнiй подарунок батька на двадцятий день народження доньки, який вiн узяв у кредит. Зараз iй iшов двадцять перший рiк, вона закiнчила четвертий курс унiверситету, однак вправно iздити досi так i не навчилася. Про це красномовно свiдчили подряпини на бамперi й неглибока вм'ятина на правому крилi.

Дiвчина влаштувалася за iхнiм улюбленим столиком у кутку. Флорiан цiлих три тижнi провiв в iншому мiстi на стажуваннi в юридичнiй фiрмi й досi не бачив Жоржину, та й пiсля сьогоднiшньоi зустрiчi вони зможуть побачитися не ранiше Нового року. Але поки що можуть випити по кiлька молочних коктейлiв i з'iсти щось смачне. Пiсля чого на них чекають жаданi розваги в ii лiжку.

Батьки Жоржини вирушили до чергового санаторiю, i будинок залишався в цiлковитому розпорядженнi молодих людей. Флорiан уявляв собi, який «десерт» чекае на нього пiсля цього обiду. Частково хлопець шкоду

ав, що вони мають не так багато часу, i бiльшiсть його доведеться витратити на iжу та напоi. Хоча iнша, бiльш рацiональна його частина вважала, що треба не квапитися, спокiйно пообiдати й вiдверто поговорити.

Знайшовши поглядом Жоржину, вiн побачив занепокоення на ii обличчi. Причина була для нього очевидною: завтра, за чверть дванадцята, вiн вирушить до великого мiста в чужiй краiнi, щоб уже пiслязавтра стати спiвробiтником юридичноi компанii. Майже пiвроку вони проведуть на рiзних кiнцях свiту. Це буде iхня перша така тривала розлука…

Флорiан легко помiчав ознаки ii стурбованостi: вона сидiла, глибоко поринувши в своi думки, механiчно розгладжувала скатертину на столi, серветки, складки на своiй спiдницi, наче намагаючись вирiвняти всi перешкоди на iхньому шляху до щастя й безпеки. На запитання вiдповiдала непевно та нервово смiялася. Проте ii очi залишалися серйозними.

Але зараз, на його думку, Жоржинi взагалi не варто було турбуватися. Адже якби вона сама не наполягала на вiд'iздi, вiн би нiзащо не погодився на стажування та взагалi на цю роботу. При цьому вiдкладаючи на заднiй план свою головну справу – кавовий бiзнес, у якому вiн досяг непоганих результатiв.

Однак дiвчина весь час переконувала його: якщо з'явилася така можливiсть, то нею конче треба скористатися. І день у день повторювала, що нiчого страшного не станеться, якщо вiн на пiвроку вирушить до iншоi краiни: «Як не сподобаеться – завжди можеш повернутися. Але ти схочеш там залишитися, я знаю! Ця робота – саме для тебе».

І якщо вiн схоче залишитися – а Флорiан обов'язково цього схоче – то Жоржина може переiхати до нього. Його альма-матер, у якiй тепер навчалася i вона, мала зв'язки з цiею юридичною компанiею. А диплом, доповнений фундаментальними знаннями, давав шанс на перспективне працевлаштування. Вiн не мав сумнiвiв, що iй все вдасться. Тодi вони будуть працювати i жити разом. Вона подаватиме йому чай з тiстечками, грацiйна й спокуслива в своiх улюблених мереживних трусиках…

Флорiан врештi згодився на ii умовляння. Винайняв керуючого, який вiв справи в кав'ярнях i займався продажем франшиз на вiдкриття нових закладiв. Уклав з ним контракт на дев'ять мiсяцiв, щоб у будь-якому разi мати час у запасi. І вирушив на стажування до фiлii в столицi – пройти навчання й ознайомитися зi своiми майбутнiми обов'язками.

І от у них едина зустрiч перед завтрашнiм вiдльотом. Його дiвчина, розглядаючи своi колiна, нервово розгладжуе паперову серветку. Але це цiлком зрозумiло й анiтрохи не спантеличуе юнака. Вiн подумки посмiхнувся та приготувався заспокоiти надто вразливу подругу.

Пройшовши через вщент сповнений зал, вiн пiдiйшов до Жоржини, нахилився i поцiлував ii, пiсля чого зайняв мiсце за столиком навпроти дiвчини. Вона не пiдняла обличчя назустрiч його поцiлунку, i вiн лише змiг доторкнутися губами до ii скронi, вiдчувши гiркий присмак тонального крему.

Флорiан дiстав з кишенi iграшку й поставив ii на стiл.

– Вiрджиле, ми прийшли.

Куди б юнак не йшов, вiн брав з собою маленьку iграшку – бiлого ведмедя заввишки в половину олiвця. Той рiвно стояв на заднiх лапках. Переднi кiнцiвки слухняно складенi на грудях, а мордочка трохи задерта нагору. Це був його друг. Коли вiн вiдчував самотнiсть, Вiрджил замiняв йому людей.

Жоржина ледве помiтно звела очi вгору та похитала головою. Вона схвалювала прихильнiсть лише до себе.

На столi стояла пiдставка для серветок i порожнiй келих. Очiкуючи на Флорiана, Жоржина встигла випити порцiю мартiнi. Незабаром офiцiантка пiдiйшла до них, i дiвчина замовила безалкогольний мохiто для хлопця i ще один мартiнi для себе.

Юнаковi подобалося просто дивитися на Жоржину. Милуватися ii нiжною шиею, блискучим волоссям, тому вiн взагалi пропустив початок ii монологу, сприймаючи лише голос дiвчини, немов чарiвну музику, що пестить слух, i раз у раз киваючи в потрiбний момент.

Але Флорiан розпрощався з цими приемними вiдчуттями, коли вона сказала, що до його перебування у великому мiстi в чужiй краiнi можна поставитися як до своерiдноi паузи в iхнiх стосунках.

Хлопцю здалося, що це такий жарт. Але ii тон був надто впевненим. Це була мить iз тих, коли вкрай важко зрозумiти, що вона мае на увазi. Легше було здогадатися, що замислила капустина, з прожилок на ii листi.

Доки вiн про все це розмiрковував, вона заявила, що iм обом було б непогано провести цi пiвроку з iншими людьми.

– В оголеному виглядi? – пожартував юнак.

– В iдеалi – так, – вiдповiла Жоржина i залила в себе половину мартiнi.

Саме цей жест, як його дiвчина рiшуче спорожнила келих, сповнив його крижаним передчуттям – сильнiше, нiж усi ii слова разом узятi.

– Ти вважаеш, я не зможу протриматися кiлька мiсяцiв? – запитав Флорiан.

Йому хотiлося якось зам'яти незручнiсть, невигадливо пожартувавши на тему онанiзму, але у нього раптом перехопило горло, i вiн замовк.

– Навiщо хвилюватися, що вiдбудеться за два-три-п'ять мiсяцiв? – Вона знизала плечима. – Ми не знаемо, що тодi вiдчуватимемо. Нашi стосунки можуть з

iнитися. Тому не переконуй себе, що ми залишимося хлопцем i дiвчиною, коли ти повернешся додому. І не треба вважати за очевидне, що я приiду до тебе. Краще мiркувати про сьогодення. Подивись на ситуацiю з iншого боку. Скiльки дiвчат у тебе було?

Флорiана вiд подиву пересмикнуло. Вiн бачив цей ii вираз обличчя вже багато разiв – коли вона щось взяла собi в голову й не мае намiру вiдступати. Але ранiше вiн не виглядав настiльки принциповим.

– Ти знаеш, – вiдповiв вiн.

– Крiм мене, не було нiкого, чи не так? – уточнила вона. – Нiхто так не робить. На всiй планетi ти не зможеш знайти нiкого, хто б дотримувався подiбних принципiв. Якщо ти з кимось мав секс, то не зобов'язаний присвячувати йому все свое життя. У наш час, навпаки, це дивина. Нам би не завадило спробувати стосунки з iншими партнерами. З двома або трьома. Щоб вiдчути рiзницю, розумiеш?

– Партнерами, кажеш…

– Добре, – роздратовано вимовила Жоржина. – Просто трахни кiлька iнших дiвок!

Вiдвiдувачi, котрi дивилися телевiзор, раптом збуджено загорлали, а бармен почав аплодувати, дивлячись на екран. Вiрджил непорушно стояв на столi й спостерiгав за тим, що вiдбуваеться навколо…

Флорiан збирався вiдповiсти, але в горлi у нього пересохло, тож довелося надпити трохи мохiто, щоб знову прийти до тями. Келих був уже майже порожнiй. Вiн навiть не помiтив, коли напiй поставили на стiл i як вiн встиг спустошити склянку. Жоржина навмисно вичiкувала до сьогоднiшнього дня, доки до вiдльоту залишаються лiченi години…

– То ти мене кидаеш? І щоб повiдомити менi про це, ти чекала останнього моменту?!

Дiвчина мовчала. Вiн схопив зi стола бiлого ведмедя й засунув його собi в кишеню.

– Так, сховай це. А краще викинь!

Офiцiантка з порожньою пластиковою тацею в руках i такою ж пластиковою посмiшкою пiдiйшла до столу, перервавши iхню розмову. Вона забрала посуд i запитала:

– Бажаете випити щось ще?

– Будь ласка, два мартiнi, – вiдповiла Жоржина.

– Не треба менi мартiнi, – прохрипiв Флорiан скривдженим, наче у дитини, голосом, якимсь неприродно далеким i чужим. – Принесiть менi мохiто. Безалкогольний.

Офiцiантка пiшла, глузливо посмiхнувшись.

– Якого бiса ти тут робиш?! Квиток на лiтак у мене в кишенi. Я винайняв квартиру i маю вийти на роботу 10-го червня, у понедiлок. А ти менi заливаеш усю цю гидоту!

Флорiан помiтив, що люди обертаються до них, i продовжив дещо тихiше:

– На що ти взагалi чекаеш? Може, менi зателефонувати iм просто зараз i сказати, що я вiдмовляюся вiд iхньоi посади, на яку, крiм мене, претендували тридцять, а може, i триста iнших кандидатiв? Це така перевiрка, що для мене важливiше: робота або ти? Завваж собi: якщо перевiрка, то тобi час нарештi зрозумiти, що такi вчинки мене ображають!

– Флорiане, ми розлучаемося…

У неi здригнулися плечi. Вона схилила голову й судорожно ковтнула слину.

– Ти мене зраджуватимеш, – додала Жоржина. – Ранiше або пiзнiше, але зробиш це.

У Флорiана раптом майнула в головi фраза, сказана голосом батька: «Можеш прожити в руках як глина, або…» Хлопець точно не пам'ятав, чи казав тато щось подiбне. І хоча вiн мiг сам це вигадати, слова раптом чiтко спливли в пам'ятi, наче фраза з вiдомого фiльму.

До них наближалася офiцiантка. Вона принесла два мартiнi. Мабуть, недочула, що замовляв юнак. Флорiан зробив ковток. Солодкуватий напiй обпалив горло й вiдразу вдарив у голову. Стало гаряче, очi пекли вiд поту. Хлопець автоматично знайшов вузол краватки i послабив його. Навiщо вiн взагалi натягнув цей дурний аксесуар?!

– Ти захочеш дiзнатися, як це – бути з iншими. Це питання не дасть тобi спокою, доки ти не вирiшиш, що я тобi заважаю, – тим часом продовжувала Жоржина.

– Чи не з себе ти робиш такий висновок?

– Я зважаю на факти. Усi чоловiки такi. Не бачу сенсу продовжувати стосунки, яким долею призначено закiнчитися.

Флорiан стиснув кулаки, щосили намагаючись заспокоiтися. Вiн охоче б повернувся до свого звичного м'якого гумору й терплячого тону. Виявляти терпiння йому ще вдавалося, проте м'якiсть геть-чисто зникла з його голосу.

– Не треба порiвнювати мене з iншими! – Вiн пильно подивився iй в очi. – Я знаю, чого хочу. Менi не потрiбна iнша жiнка або iнше життя! Пам'ятаеш, ми мрiяли, як назвемо наших дiтей?

– Знаеш, я гадаю, у цьому й полягае головна проблема. У твоему свiтi ми подружжя з купою нащадкiв. Однак реальнiсть, на жаль, iнакша. Якщо вiдверто, я нiколи не хотiла дiтей.

* * *

Флорiану здалося, що його щось душить. Вiн зiрвав iз себе краватку. Але неприемне вiдчуття залишилося, немов грудка, що глибоко засiла в горлi.

– Ти сама завжди першою починала розмови про дiтей. Тисячу разiв! А тепер виявляеться, що ти мене обманула!

Жоржина вiдвернулася вiд юнака й вивчала зал, очiкуючи, доки мине його гнiв. Вiн зробив повiльний вдих, збираючись з думками.

– Той день у лiсi, адже ти не забула його? – Вiн подивився на дiвчину. – У хатинцi, яку ми потiм шукали i не могли знайти? Зi свiчами на пiдлозi.

– Ну, пам'ятаю…

– Тодi ти

казала менi, що ми особливi. І це знак самоi долi.

– Знакiв не iснуе. У нас просто був секс у дурному будиночку в лiсi.

– У нашому Таемному Будиночку в Секретному Лiсi. Так ти його називала.

– Я сказала це лише одного разу, щоб змусити тебе, нарештi, вiдмовитися вiд його пошукiв, – вона похитала головою. – Флорiане, я не хочу бiльше прикидатися…

Жоржина змовкла на пiвсловi й вiдвернулася вiд хлопця. Вона вiдкрила сумку i заходилася щось там шукати. Пропущених дзвiнкiв на мобiльному телефонi не було. Їй не хотiлося продовжувати цю розмову. Але й не хотiлося поки йти.

– Ми з тобою були ще пiдлiтками, коли зустрiлися, – знову почала дiвчина. – Це зайшло занадто далеко, набагато далi, нiж варто наiвним стосункам школярки й студента.

– І зараз ми в безвиходi…

– Дiйсно, – пiдтвердила вона. – І щоб з нею впоратися, нам варто певний час зустрiчатися з iншими. Це добре позначиться на наших стосунках i додасть iм перспективи. Можливо, згодом нам вдасться все переглянути. Але зараз… – Вона знизала плечима. – Зараз ми нiчого не отримуемо одне вiд одного.

– Отримуемо? – повторив Флорiан.

Жоржина протерла обличчя руками, залишивши на долонях слiди тонального крему. Юнак тiльки зараз помiтив, що вона не надягла медальйон, який вiн подарував iй кiлька рокiв тому. Це був перший його подарунок дiвчинi. Флорiан нiколи ранiше не бачив Жоржину без цiеi прикраси. Чи означала ii вiдсутнiсть щось погане?

– У тебе вже з'явився хтось, з ким ти зможеш додати перспективи нашим стосункам?

– Я… – зам'ялася вона. – Нi. Я хочу, щоб саме ти знайшов собi iншу дiвчину. Про мене не йдеться.

– Йдеться про нас обох, тому що нам треба трахатися з iншими – це твоi слова.

Жоржина знову вiдкрила сумку й перевiрила, чи немае сповiщень на телефонi. Їх не було.

– Мабуть, ти маеш рацiю, – зiтхнула вона.

– Невже?

– Менi доведеться знайти собi нового хлопця. Інакше ти не зможеш…

– А може, ти вже знайшла?

Жоржина намагалася пiдiбрати потрiбнi слова, i вiн раптом вловив щось майже непомiтне. Охоплений пекельним жаром, Флорiан нарештi усвiдомив те, чого вперто не хотiв помiчати. Мабуть, дiвчина готувалася до цiеi розмови ще з весни. З того самого моменту, коли вона вперше стала вмовляти його пристати на цю пропозицiю про роботу.

– Я кiлька разiв… бачилася з одним хлопцем.

– Коли я був вiдсутнiй, – швидше констатував, нiж запитав вiн. – І хто ж це?

– Не важливо. Ти його жодного разу не бачив.

– Скажи менi!

– Благаю, не став менi зайвих питань. І я не буду тебе розпитувати.

– Коли це сталося?!

– Що – сталося?

– Коли ти почала зустрiчатися iз цим типом?

– Прошу, жодних питань…

– Як далеко це у вас зайшло? Ви вирiшили почекати, доки я поiду? Або не стали гаяти часу?

– Флорiане…

– Цей хлопець уже встиг тобi вставити?

Вона заперечно похитала головою, але юнак не змiг зрозумiти: вона каже «нi» чи просто вiдмовляеться вiдповiдати на його питання. Їi очi здавались вологими, немов до них пiдступали сльози. Але, можливо, це була банальна дiя алкоголю.

– Будь ласка… – вимовила вона.

– Припини! Розкажи менi все! Ви вже були близькi?

– Нi!

– Добре, – кивнув вiн. – Доки я був у вiд'iздi, цей хлопець заходив до тебе додому? Лапав тебе руками, коли ми мали телефонну розмову?

– Нiчого не було, Флорiане. Ми зустрiлися з ним в унiверситетi, пiсля лекцiй. От i все. Інодi спiлкуемося. На нейтральнi теми.

– Ти згадувала його, коли у нас був секс?

– Нi, звичайно. Не питай мене про таке!

– Не можу! Менi треба знати все, про що ти мовчиш.

– Але навiщо?

Офiцiантка напружено завмерла бiля iхнього столика.

– Чого витрiщилась? – гримнув хлопець, i вона рушила геть.

Флорiан озирнувся. Як виявилося, на них дивилися всi навколо. Ця раптова сварка привернула до них увагу всього закладу. Однi вiдвiдувачi похмуро спостерiгали за ними, у той час як iншi, переважно молодь, посмiхалися, намагаючись не засмiятися.

На iхню пару звертали увагу й спiвробiтники кав'ярнi. Хоча, будьмо справедливими, «iхньоi пари» практично не залишилося. Кожен з них тепер iснував окремо.

Жоржина раптом пiдхопилася, штовхнувши стiлець. Вона випустила з рук зiм'яту смужку тканини – краватку юнака, яку продовжувала непомiтно складати «сходинками» i розгладжувати протягом важкоi розмови.

– Агов, куди це ти зiбралася?

Вона намагалася його обiйти, але Флорiан зупинив ii, схопивши за плече. Жоржина заточилася й ледь не впала на сусiднiй столик.

– Вiдпусти! Менi боляче!

– Ми не закiнчили розмову!

– Я не намагаюся втекти, – пояснила вона. – Менi просто треба до вбиральнi.

– Пiсля чого ми продовжимо.

– Нi. Давай розiйдемося без слiв…

Жоржина чекала на Флорiанову вiдповiдь – бодай якусь. Але вiн мовчав. Сльози знову пiдступили до ii очей. Дiвчину хитало, вона розвернулася й почала проштовхуватися крiзь юрбу до жiночого туалету, залишивши в келиху ковток мартiнi.

Вiдвiдувачi пильно стежили за нею. Вона мала напрочуд спокусливий вигляд у своiй сiрiй прозорiй сукнi; юнак б

чив, як на неi озирнулося кiлька студентiв, один з них пожартував, а за мить реготала вся його компанiя.

Флорiан вiдчував, як швидко б'еться його серце й вiддае в скронях. Вiн зовсiм не помiтив чоловiка, що раптом з'явився бiля iхнього столика. Дивився на своi руки i не чув, як той сказав «вибачте», доки вiн не нахилився до нього, i iхнi погляди не перетнулися.

Чоловiк був кремезний i дужий, його величезнi бiцепси розривали футболку з золотавою емблемою. Рот маленький, але з пухкими губами. Над невеликими тупуватими очками нависало широке похиле чоло.

– Вибачте, юначе, наша спiвробiтниця скаржиться, що чула вiд вас образи, – пояснив вiн. – Я змушений попросити вас i вашу дiвчину залишити наш заклад.

– Це бiльше не моя дiвчина.

– І все ж таки, я прошу вас розрахуватися й пiти, – наполегливо промовив охоронець.

Флорiан, похитуючись, пiднявся, дiстав iз задньоi кишенi гаманець, швиргонув на стiл кiлька сотень i рушив на вихiд. Його раптом сповнило вiдчуття, що правда на його боцi.

«Нехай вона залишаеться, – подумав вiн. – А я пiду».

Сидячи за столиком навпроти Жоржини, вiн щиро бажав вибити з неi всi таемницi, змушуючи ii захлинатися своiм болем i соромом. Але тепер вiн розумiв, що продовження дискусii дало б iй змогу ще якось виправдати ii несправедливе рiшення у своiх очах. І вона неодмiнно звинуватила б його у тому, що вони розлучаються через нього, його провину. Провину, якоi вiн мiг би гiпотетично припуститися колись у майбутньому.

Порожнiй столик скаже iй бiльше, нiж хлопець змiг би пояснити словами, якби вирiшив тут затриматися.

Флорiан був настiльки певен у своiй правотi, що подумки чув бурхливi оплески – аж доки не вийшов за дверi й не побачив краплi дощу, що з силою грюкали по металевих стелях припаркованих автомобiлiв.

Строфа (2)

Жоржина подивилася на себе в дзеркало. Їй було зле. Вона вiдчувала, що невдовзi iй доведеться ближче познайомитися з унiтазом. Вчергове алкоголь не зiгрiв ii, а лише закаламутив душу.

Вiдiрвавши смужку паперового рушника, дiвчина витерла мокрi руки й викинула його до глибокого плетеного кошика. Їй згадалося, що колись давно батько купив для неi велосипедний кошик iз дроту, дуже схожий на цей, який вони потiм приладнали попереду керма. Спочатку Жоржинi здавалося, що велосипед з таким аксесуаром – це дуже круто. Вона продовжувала так вважати доти, доки iй не дали зрозумiти, що це пристосування перш за все необхiдне для виконання рiзноманiтних материних доручень – наприклад, привезти щось з магазину чи доставити посилку на пошту.

Перед очима в дiвчини все пливло. Вона бiльше не вiдчувала себе володаркою власноi долi. Проте Жоржина була впевнена, що чинить правильно. Перед нею простяглося цiле життя, у якому бiльше не було мiсця Флорiану.

Вони познайомилися й почали зустрiчатися п'ять рокiв тому, коли йому виповнилося вiсiмнадцять, а iй – п'ятнадцять. Це був день народження iхнього спiльного далекого знайомого, на який вони обидва потрапили випадково.

Вона вiдразу закохалася в нього по самi вуха. Їй припали до душi гарнi манери юнака i, будьмо вiдвертi, дорогi подарунки – для недосвiдченоi юноi дiвчинки це була справжня казка. І вона насолоджувалася: обiди в дорогих ресторанах, вiкенди в романтичних мiстах… Для них не iснувало жодних обмежень.

Серджiус – батько Жоржини – був лiкарем за професiею i садiвником за покликанням. Вiн мiг годинами копирсатися в землi. Це заняття, очевидно, заважало йому займатися бiльш важливими справами, тому дуже довго вiн жив у бiдностi, а разом з ним злидарювали i його дружина з донькою. Натомiсть його шеф, директор приватноi клiнiки, свою пристрасть до садiвництва обмежував вирощуванням квiтiв, причому лише в горщиках на пiдвiконнi. І тому, власне, нiщо не стало йому на завадi на шляху справедливого збагачення.

Симпатiя Жоржини до Флорiана минула рiвно пiвтора року тому – пiсля того як ii батько нарештi змiг прибутково працевлаштуватися i швидко зiбрати грошей, частину яких вони витратили на перший внесок, взявши в кредит гарненький примiський будинок. Але цю роботу вiн отримав не просто так. У працевлаштуваннi Серджiуса особисту участь брав поблажливий батько Флорiана.

…Вiдчинивши дверi жiночоi вбиральнi, Жоржина повiльно вийшла в зал. Вона мала жахливий головний бiль, усе розпливалося перед очима, i вона намагалася дивитися прямо перед собою, нi з ким не зустрiчаючись поглядом. Натомiсть на неi багато хто звертав увагу. Хтось був би не проти пiдсiсти до неi i втiшити, якщо вона схоче тут залишитися. А хтось просто з цiкавiстю спостерiгав, як вона, хитаючись, повiльно рухаеться мiж столиками.

Пiдiйшовши до свого столу, дiвчина не знайшла Флорiана. Проте побачила здачу, яку принесла офiцiантка iз двох сотень – двадцятку. Жоржина похапцем схопила грошi й поклала iх до сумки.

Ранiше, коли в неi траплялися сумнiви щодо стосункiв iз Флорiаном, батьки переконували ii, що цей хлопець – гарна партiя, i вона в життi не знайде кращого. І причиною цього був аж нiяк не прекрасний хар

ктер i культурнi манери юнака, а зв'язки й грошi, якi мала його сiм'я. А у разi одруження могла подiлитися з сiм'ею дiвчини.

Але тепер, коли батько Жоржини i сам став непогано заробляти, у неi, схоже, з'явилася можливiсть самостiйно вирiшувати, чи тягнути далi цi набридливi стосунки.

Дiвчина зрозумiла, що iй немае жодного сенсу залишатися в кав'ярнi. Намагаючись впоратися з тремтiнням у всьому тiлi й мiцно обхопивши себе руками, вона повiльно попрямувала до свого авто. З ii волосся стiкали струменi дощу. Доки Жоржина дiйшла до автомобiля й залiзла усередину, ii одяг став ущент мокрим. Вона завела мотор i вiд’iхала назад, навiть не перевiривши, чи не мчиться хтось на неi з намiром протаранити. Втiм, цього разу все обiйшлося…

Увiмкненi на максимум «двiрники» щосили боролися з дощем. Але вода струмками збiгала по лобовому склу, заважаючи огляду. Раптом пролунав рiзкий трiск, який змусив Жоржину зупинитися. Роззирнувшись навколо, дiвчина побачила, що, повертаючи у вузький провулок, в'iхала бiдолашним лiвим крилом у залiзобетонний стовп. Їй пощастило, що вона рухалася повiльно i нiхто не постраждав – крiм автомобiля, звiсно.

Їй навiть не хотiлося виходити, щоб оглянути вм'ятину на боцi. Доiхавши до наступного повороту, Жоржина вчасно визирнула у бокове вiкно. Крiзь потоки води, що стiкали по склу, вона помiтила червоне свiтло на свiтлофорi та двох бабусь пiд однiею парасолькою, що неквапливо повзли пiшохiдним переходом. Лише завдяки цьому щасливому збiгу бабусi безпечно дошкандибали до протилежного тротуару й зникли за рогом.

По боках калейдоскопом змiнювали один одного будинки. Кондицiонер у салонi працював на повну. Жоржина вся зiщулилася вiд потужного потоку холодного повiтря, раптом усвiдомивши, що встигла змерзнути в мокрому одязi. Нарештi звернувши на це увагу, вона перемкнула маленький тумблер з синьоi позначки на червону, i незабаром iй стало набагато теплiше.

Дiвчина напружено подивилася в дзеркало заднього виду, немов намагалася побачити там щось важливе. Може, якийсь знак долi. Але заклад, де вони зустрiлися, залишився далеко позаду, а Флорiан був ще далi, i щось змiнювати було вже запiзно. Та вона i не хотiла…

Раптом вона помiтила дорожньо-патрульну службу. Бiле авто iз проблисковим маячком на даху прямувало просто за нею. Поглянувши на спiдометр, Жоржина зрозумiла, що ii авто рухаеться зi швидкiстю майже вiсiмдесят кiлометрiв на годину при обмеженнi в п'ятдесят. Вiдчуваючи глухi удари пульсу в скронях, вона зменшила швидкiсть i вивернула кермо в напрямку закинутоi будiвлi обiч дороги, вхiд до якоi, як вона встигла помiтити, був забитий дошками. Автомобiль рiзко загальмував, колеса проорали неглибокi колii, розкидаючи бруд i камiння в усi боки.

Бiле авто пролетiло повз. Це виявився звичайний цивiльний автомобiль iз критим багажником, водiй якого теж мчав наввипередки з дияволом.

Тремтячи вiд переляку, дiвчина зiщулилася за кермом, чекаючи, доки серцебиття ущухне. Вона вирiшила, що буде вкрай нерозумно iхати далi в таку негоду. Варто було перечекати. Дощ не йтиме вiчно – вiн уже майже ущух. Потiм iй спало на думку, що Флорiан, швидше за все, зателефонуе iй додому – дiзнатися, чи все у неi гаразд. І як буде добре, коли ii батьки змусять його хвилюватися, повiдомивши: «Нi, Флорiане, вона ще не повернулася. Що у вас сталося?»

«Ой, адже батькiв немае вдома, вони поiхали…» – раптом згадалося iй.

Флорiан, напевно, спершу все ж таки подзвонить iй. Жоржина витягнула iз сумки мобiльний i, не вагаючись, вимкнула його. Хлопець спробуе iй подзвонити – вона в цьому не мала сумнiвiв. І вiдсутнiсть зв'язку стане гарним приводом для занепокоення. Раптом вона потрапила в аварiю, i телефон розбився, разом з нею. Або щось iнше трапилося… Цi iдеi забавляли ii.

«Вiн не мав отак iти, не порадивши менi, що краще взяти таксi! – вирiшила дiвчина. – Та нехай… Тепер менi потрiбно багато чого обмiркувати. І не тремтiти».

Вона заглушила мотор i вiдсунула назад водiйське сидiння. У салонi було темно, але у стелi чiтко виднiлася пропалина – пляма розмiром з нiготь. Хтось iз подруг, як завжди, курив у машинi та пропалив цигаркою дiрку в оббивцi.

Було чутно, як дощ потроху вщухае, краплi по авто стукали усе тихiше. Жоржина заплющила очi й мирно проспала до десятоi вечора, аж доки мiж деревами не став пробиватися мiсяць. Вона не знала, що Флорiан навiть i не думав iй телефонувати. Пiзнiше дiвчина увiмкнула телефон i побачила, що до неi намагалася додзвонитися лише ii подруга Вiолета.

* * *

Флорiан iшов пiд дощем, але парасольку не вiдкривав. Краплi стiкали по його обличчю, наче ряснi сльози. Волосся стало геть мокрим, як i одяг. У туфлях хлюпотiло. Але юнаковi було приемно. Природнiй душ охолодив його й допомiг трохи прийти до тями.

Усерединi його роздирали протирiччя. Вiн ненавидiв Жоржину, але разом з тим йому хотiлося повернутися й простежити, щоб вона бiльше не пила й взяла таксi, тому що так безпечнiше. У його думках дiвчина застигла пiд дощем бiля кав'ярнi, стояла й на

щось чекала…

Не так юнак уявляв собi цей день.

Вулицi спорожнiли – злива й холод розiгнали людей по оселях. У провулку, за бакалiйним магазином, стояв жебрак i грiв руки бiля палаючого смiттевого бака. Над ним височiв саморобний навiс, тож вода не могла згасити вогонь, i вiн залишався вiдносно сухим.

Це був той самий чоловiк без пальця, якого Флорiан уже бачив сьогоднi. Жебрак усе стояв там, щось бурмотiв собi пiд нiс i пiдкидав друзки у багаття. Потiм витяг зi своеi брудноi торби пляшку й зробив добрячий ковток.

Флорiан пiдiйшов ближче i теж простягнув руки до вогню. Вiдразу стало теплiше, свiт навколо захитався, вiн вiдчув солодкувату задуху, немов руки, що нiжно стискають горло. Вони i ранiше сварилися з Жоржиною, навiть розлучалися, потiм мирилися, але вiн вiдчував, що сьогоднi у iхнiх стосунках поставлено жирну крапку.

І не дивно. Фiнал був передбачуваним, проте вiн не хотiв цього помiчати. Романтика давно залишилася в минулому. Ласкавi слова i обiйми змiнилися сухими фразами. Стосунки ставали усе напруженiшими. Лише в уявi Флорiана усе ще панувала любов. Але тепер, коли настав кiнець, вiн мав скласти план. Вирiшити, що робити далi…

Проте було майже неможливо мiркувати над цим, шукати варiанти i одночасно дивитися на вогонь. Танцююче в екстазi полум'я зачаровувало його. Вiн захоплено спостерiгав за легкими iскрами, за жовтогарячими ламкими жаринками…

– Гей, приятелю, хочеш? – хрипко звернувся до нього жебрак, простягаючи пляшку вина, з якоi щойно хильнув сам.

– Нi, дякую, – вiдмовився хлопець.

На сьогоднi й надалi йому було досить випивки. Алкоголь дiяв як своерiдний «очищувач» – проганяв з голови непотрiбнi думки, зiскрiбаючи iх, наче стару фарбу з дерев'яного паркану. Але разом з тим, зникали i важливi iдеi та мiркування.

А ось Жоржина, мабуть, не вiдмовилася б. Вона завжди була не проти пропустити стаканчик-другий. Колись у них вiдбулася розмова: Флорiан попросив, щоб дiвчина дала йому обiцянку не курити. Сигарети або коноплю – не мае значення. І випивати.

Вона вiдповiла «обiцяю» i тримала свое слово майже мiсяць. Або близько того. Пiсля ще кiлькох спроб вплинути на ii шкiдливi звички, Флорiан зрозумiв, що це не в його силах…

– Тобi що, вдома не сидиться? – пробурмотiв жебрак, витираючи пiдборiддя брудною долонею.

– Не цього вечора, – вiдповiв хлопець. – А вам?

Чоловiк голосно розреготався.

– А я постiйно вдома! Вулиця давно стала менi оселею. А он той провулок, – вiн указав рукою вперед, – можна вважати дачею. Тож ти зараз мiй гiсть.

Дощ нарештi припинився. Жебрак ще раз приклався до пляшки. Пiсля чого обережно поклав спорожнiлу тару до своеi обiдраноi сумки й кудись подався. Як i багато людей у цьому свiтi, вiн розраховував лише на себе i сподiвався, що цього буде досить.

Тим часом сутенiло. Флорiан пiшов далi вулицею. Свiтло лiхтарiв виблискувало в калюжах пiд ногами. В головi сновигали рiзнi думки. Йому згадалося, як нещодавно вiн ходив з батьками мiж полицями яскраво освiтленого супермаркету, вщент заповнюючи вiзок продуктами. Вiн вкотре замислився: чому однi люди мають стiльки всього, що навiть не уявляють, що iз цим робити? Тим часом у iнших немае навiть необхiдного – того, що просто дае змогу вижити.

Флорiан вирiшив, що образа, якоi вiн сьогоднi зазнав – це дрiбниця на тлi загальноi несправедливостi, з якою доводиться миритися iншим.

Раптом небеса прорiзав яскравий спалах блискавки. Дмухнув вiтер, i знову посипалися краплi дощу. Але ненадовго…

Остаточно стемнiло.

Флорiан помiтив, що давно минув центральну частину мiста й, замислившись, зайшов у майже не освiтлений район, де по один бiк вулицi височiв бетонний паркан, а по iнший – тiснилися старi будiвлi, у яких мешкали мiгранти. З найближчого будинку доносилися гортаннi фрази iноземною мовою, голоснi й рiзкi – навряд чи побажання доброi ночi.

Вiн зупинився й оглянув провулок. Його очi ще не встигли звикнути до темряви, але те, що вiн уже змiг побачити, його трохи налякало. Спереду тягнулася схожа на лабiринт стежка, по обидва боки якоi зловiсно темнiли нiчим не прикритi двернi отвори, схожi на чорнi дiрки вiд вибитих зубiв. Усе навколо сповнилося загрозливих звукiв: квапливих крокiв, зловiсного шепотiння й шереху. Юнак буквально вiдчував на собi чиiсь погляди, i навряд чи доброзичливi. Вiн раптом уявив, як рiзким рухом розкриваються викиднi ножi…

Треба було забиратися звiдси, не гаючи анi хвилини.

«Як же жахливо я стомився, i голова болить – просто нестерпно!» – роздратовано подумав вiн.

Квапливо добiгши до найближчоi освiтленоi зупинки, Флорiан зупинив таксi й швидко дiстався додому. Зайшовши до квартири, вiн побачив, що, крiм нього, тут нiкого немае. Але так було навiть на краще. Вiн не волiв би зараз розповiдати батькам i братовi, як минув вечiр.

Похапцем стягнувши iз себе мокрий одяг, юнак кинувся в тепле лiжко i накрився з головою. Певний час вiн про щось безцiльно мiркував, а потiм поринув у глибокий знеможений сон.

* * *

Жоржина припленталася

додому близько одинадцятоi вечора. Вона вже встигла трохи прийти до тями – прийняла душ i натягнула улюблену пiжаму. Проте годиною ранiше, коли дiвчина прокинулася в холодному авто, ii сукня була такою пом'ятою й вогкою, неначе вона, не роздягаючись, спала в нiй кiлька днiв поспiль.

Жоржина, посмiхаючись, хрипким голосом наспiвувала мелодiю якоiсь популярноi пiснi. Їй здавалося, нiби вона вiд чогось звiльнилася, скинула з себе якийсь непiд'емний тягар, i зараз вiдчувала лише полегшення. Але чи так це було насправдi? Часто люди, уникаючи своiх проблем, зовсiм не позбуваються iх. Вони просто не знають прописну iстину: складнощi не викинеш у смiттеве вiдро i не виставиш за порiг. Єдиний спосiб впоратися з ними – це розв'язати своi проблеми.

Дiвчина пройшла на кухню, щоб трохи перекусити i випити кави. Вона дiстала з холодильника два приготованi заздалегiдь бутерброди на тарiлцi, поставила чайник, насипала цукор i каву до чашки й розпочала свою пiзню вечерю.

Закiнчивши з бутербродами й заваривши собi мiцну чорну каву, здатну викликати тахiкардiю i критично пiдвищити тиск, вона дiстала з сумки телефон i нарештi увiмкнула його.

Знайома мелодiя оголосила Жоржинi, що iй надiйшло sms-повiдомлення. Надiслала його компанiя, послугами зв'язку якоi вона користувалася. Текст sms-повiдомлення свiдчив, що iй двiчi намагалася додзвонитися подруга Вiолета, доки телефон був вимкнений. Наприкiнцi нав'язливий напис жирним шрифтом повiдомляв: «Будь ласка, залишайтеся завжди на зв'язку, i за це ви отримаете додатковi бонуси».

– Овва… – здивовано вигукнула вона. – Отак вiн мене кохае, цей Флорiан! Навiть не зателефонував дiзнатися, чи дiсталася я додому. Адже усiляке могло трапитися…

Втiм, навiщо йому цiкавитися, як колишня дiвчина закiнчила вечiр? Йому тепер це байдуже. Вiн зараз теж вiльна людина.

«І це не вперше, – раптом згадалося iй. – Був ще один схожий випадок…»

Вiдбулося це торiк. Тодi Жоржина поверталася зi святкування дня народження однiеi зi своiх подруг, i вони з Флорiаном домовилися, що пiсля свята вiн зустрiне ii, вони трохи прогуляються, i вiн проведе ii додому. Але юнак затримувався у батька в офiсi.

Вiнсент стояв на чолi девелоперськоi компанii. Того вечора вiн наказав сину оформити документи для продажу одного великого об'екта. Флорiан, звичайно ж, погодився. Пiсля чергового дзвiнка дiвчини вiн вибачився перед покупцями, запитав у батька дозволу вiдiйти на кiлька хвилин i вийшов з кабiнету, щоб вiдкласти зустрiч з Жоржиною.

– Нi! – хрипким п'яним голосом прокричала вона в трубку. – Нi, нiзащо! Ми домовилися з тобою. Ти маеш бути бiля будинку Вiолети рiвно за тридцять хвилин!

На задньому планi почулися поодинокi схвальнi вигуки ii подруг, добряче напiдпитку. Юнаковi захотiлося кинути слухавку, але вiн стримався i вiдповiв:

– Я приiду через двi години.

– Я розумiю, що ти у нас дуже важлива персона i тепер не лише подаеш скрiпки для паперу, але й ведеш iхнiй облiк. Моi вiтання. Але я нiчого не бажаю знати. Я чекаю!

– Ти пропонуеш менi все кинути? – запитав вiн.

– Так, – пробурмотiла вона. – Ми тут жахливо напилися, i ти маеш провести мене.

– Давай так – або я приiду пiзнiше, коли закiнчу з усiма справами, або ти вiзьмеш таксi.

– Нi, я краще пiду пiшки, зi мною щось станеться, i це буде на твоiй совiстi, так i знай!

– Ти вiзьмеш таксi, – спокiйно повторив вiн i поклав слухавку.

Жоржина вiдразу передзвонила, але юнак нажав на кнопку вiдбою й вимкнув телефон. А коли увiмкнув наступного дня i зателефонував iй, то виявилося, що вона геть нiчого не пам'ятае з iхньоi останньоi розмови.

Жоржина подумала про ще одну людину, на дзвiнок вiд якоi вона чекала – навiть бiльше, нiж вiд Флорiана. Хлопця на iм’я Теодор. Це був той самий юнак, про якого вона казала Флорiановi, що бачилася з ним. Одного разу або двiчi. Зустрiлася пiсля занять в унiверситетi. І це все. А, ще вона з ним iнодi розмовляла – здебiльшого про навчання.

Але насправдi все було набагато складнiше…

Чотири рази вона зраджувала Флорiана. Першого разу – безпосередньо перед його вiд'iздом до iншого мiста. Другого – доки вiн iхав до мiсця призначення. І двiчi – пiд час його перебування в iншому мiстi. Така от цiкава статистика.

Теодор був ii однолiтком. Вiн навчався в аграрному училищi й зiрок з неба не хапав. Невеличкий на зрiст, руки незграбнi з пожовтiлими вiд цигарок пальцями. Характером теж не вийшов, зате матерi допомагав.

Пiд Рiздво хлопець возив до мiста ялинки на продаж. Улiтку пiдробляв на автомийцi. На городi вправлявся без пiдказок i вже давно не видирав бур'яни разом з морквою. Ось тiльки з розумовою дiяльнiстю не склалося. Думки завдавали дискомфорту, начебто голову зсередини розпирало домкратом.

Вiн був родом з невеликого примiського села. Пiд час навчання мешкав у гуртожитку вiд свого училища з трьома такими ж приятелями. Хто його бiологiчний батько – не знала достеменно навiть його мати. Пiсля нещодавньоi смертi вiтчима й чергового зникнення iхньоi спiльноi доньки жiнка махнул

на все рукою i поiхала заробити грошей на бодай якийсь ремонт у iхньому старому будинку. Дiвчинка була гарною зведеною сестрою. Але ii «зробили» з п'яних очей, i з головою у дитини було не все до ладу. Вона частенько тiкала з дому. Їй чомусь хотiлося жити в лiсi.

Жоржину в Теодорi приваблювали його простота i сiльська напористiсть. Це все, що було потрiбно, щоб завоювати ii серце.

Вони познайомилися в нiчному клубi. Жоржина постiйно вiдвiдувала подiбнi заклади, i часто-густо заводила зовсiм не потрiбнi iй знайомства. Але цей випадок закiнчився не так безневинно, як звичайно. Вони потанцювали, випили, потеревенили про те про се, а пiсля пiвгодинного спiлкування пiшли до вбиральнi, де вона йому вiддалася.

І це стало одним з приводiв розiрвати набридливi стосунки з Флорiаном.

– А що, у життi все треба спробувати, – сказала вона порожнiй кухнi. – Можливо, ми колись знову будемо разом, але не зараз.

Жоржина покрутила в руках мобiльний телефон. На iндикаторi мережi бракувало однiеi риски. За мить вона з'явилася i знову зникла. Дiвчина хвильку подумала й почала набирати номер Теодора. Гудок, другий…

– Що? – прохрипiв голос у слухавцi.

– Привiт, Тео, – посмiхнулася вона. – Це Жоржина.

– Чого тобi? – роздратовано гаркнув вiн.

– Маю гарну новину – я вiльна. Тепер нам нiщо не заважатиме. Я кинула Флорiана.

– То й що? – вiдповiв вiн. – А в мене мати з вiкна впала, з четвертого поверху вивалилася. Вона в лiкарнi, i менi термiново треба iхати до неi.

– Ой, спiвчуваю тобi… – тихо прошепотiла дiвчина. – Сподiваюся, з нею все гаразд?

– Так, жива, – вiдповiв Теодор. – Я в автобусi зараз. Повернуся через два тижнi…

У телефонi запанувала приголомшлива тиша. Хлопець поклав слухавку, нiчого приязного не сказавши на прощання й жодним чином не прокоментувавши те, що заради нього Жоржина розiрвала стосунки з людиною, з якою зустрiчалася так довго.

– Та пiшов ти! – обурено вигукнула вона й жбурнула телефон геть.

* * *

Недовго думаючи, Жоржина видалила номер Теодора з книги телефонних контактiв. На душi, звичайно, було трохи прикро. Вона цiлий день чекала вiд нього дзвiнка i вже твердо намiрилася провести цю нiч разом з ним. Запросити до себе додому, розпити пляшку вина з маминого бару. А потiм пiд музику займатися з хлопцем тим, що бiльше вже не треба приховувати вiд Флорiана.

Плани обламалися. Але в цiлому ii настрiй не зiпсувався.

«Усе це дрiбницi, – вирiшила Жоржина. – Ось лишень цей висип мине. Добре, що хоч не свербить, але виглядае жахливо».

Пiсля сексу зi студентом аграрного училища на статевих органах дiвчини з'явився якийсь пiдозрiлий червоний висип, якого там ранiше не спостерiгалося.

«На подразнення не схоже. Може, це венерична хвороба? Цей сучий син мiг чим завгодно мене нагородити!»

У школi в старших класах iх не рiдко попереджали, що кращий засiб для захисту вiд iнфекцiй, якi передаються статевим шляхом – це презервативи. Про це говорили на кожному уроцi основ безпеки життедiяльностi. Але дiвчина, очевидно, нехтувала порадами вчителя. Виховання культури безпеки було для неi не бiльше нiж нудною темою в зошитi.

Жоржина зiтхнула й взялася шукати номер Вiолети. Але не встигла вона натиснути на кнопку виклику, як телефон завiбрував у ii руцi, залунала мелодiя, i сенсорний екран проiнформував, що вона мае вхiдний дзвiнок вiд тiеi самоi подруги.

– Алло! – почулося в трубцi. – Жоржино, це ти?

– Я, хто ж ще? – засмiялася дiвчина. – Ти що, вже хильнула?

– Нi, але вiдчуваю, що сьогоднi буду пити, – почула вона вiдповiдь. – Чому в тебе телефон був вимкнений? Я наче турбувалася й усе таке…

– Вимкнула, тому що Флорiан увесь день надзвонював. Я його кинула.

Запанувало напружене мовчання. Жоржина сподiвалася, що пiсля ii слiв буде бодай якась реакцiя. Але Вiола мовчала, наче язика проковтнула.

– А ще я Теодора послала куди подалi. Вiн справжня наволоч. Навiть «Привiт» нiколи не скаже, а лише свое хамське: «Що?» – от тепер нехай горюе й лiктi собi кусае, що мене втратив.

– Ну, ти молодець! – нарештi вiдповiла Вiолета. – Вiдразу двох поставила на мiсце.

– Спасибi тобi! Ти мене завжди пiдтримуеш.

– Ну, а навiщо ж ще потрiбнi друзi? Ми з тобою не розлий вода.

Так i було. Вони вже давно товаришували, допомагали одна однiй чим могли i всiляко пiдтримували. Правда, не завжди щиро й часто в тому, чим навряд чи можна було б пишатися. Наприклад, розiрванням стосункiв з Флорiаном i випадковим сексом з Теодором.

– А знаеш, я до тебе зараз приiду, i ти менi все докладно розповiси. Я лусну з цiкавостi!

– Добре, чекаю.

– Тодi я вже iду. Бувай!

Жоржина вiдчула, що сьогоднi зробила перший крок назустрiч собi новiй – тiй, якою вона завжди мрiяла стати. Вiльною. Не вистачало лише незалежностi вiд батькiв. Для початку достатньо було б просто фiнансовоi самостiйностi.

Вони з Вiолетою дружили давно – з дитинства, мало не з пелюшок. Не могли не товаришувати, тому що жили на однiй вулицi, в одному будинку, на одному поверсi, буквально в

усiднiх квартирах. Ходили разом до садочка. З першого класу – до тiеi самоi школи. Сидiли за однiею партою. Дiвчата продовжували товаришувати й зараз – пiсля того, як батько Жоржини взяв будинок в iпотеку i вона переiхала.

У Жоржини завжди все було кращим i гарнiшим: iграшки, одяг, шкiльне приладдя, хлопець – i нарештi, батьки багатшi. Вiолета жахливо заздрила своiй подрузi – вона не мала й десятоi частки того, що було у тоi. А тепер це взагалi складало соту частину. Тим не менш, i сама Жоржина страждала вiд заздрощiв – адже ii подруга завжди була вiльна й робила що заманеться.

Жоржина не бажала миритися з тим, що мала постiйно перебувати пiд наглядом батькiв. Але й наглядом це було важко назвати. Вони чiплялися до дрiбниць, а найважливiше не помiчали. Подавали приклад на словах i щонайменше – на дiлi. Не тiкати iз садочку, намагатися добре вчитися в школi, тому що в життi iй нiхто не допоможе – лише багаж знань. Тож обов'язково треба вчитися! Причому на «вiдмiнно», щоб стати людиною. Вони так i казали: «Тобi треба стати людиною», – наголошуючи на останньому словi, наче вона народилася якоюсь куркою.

Дiвчина вислуховувала постiйнi нотацii батька й матерi про те, що треба триматися за цього багатого юнака. Дуже мiцно триматися! Тому що лише вiн може дати iй шанс на краще майбутне. Вони народили ii, дали iм'я, виховали i вручили квиток у життя. А тепер iй треба просто триматися його, i вiн виведе ii в люди… i iх, звичайно, теж.

Батьки прагнули як краще – щоб iхня донька кохала Флорiана й не думала про проблеми, маючи благополуччя й статки. Але вони забули (або не знали), що люди звичайно вiдчувають палке бажання чинити навпаки, якщо iм щось забороняють. А якщо перебувати пiд постiйним тиском i роками вислуховувати одноманiтнi повчання, обов'язково зроблять усе протилежним чином. Головне – тiльки отримати певний поштовх потрiбноi митi. І не важко здогадатися, хто допомiг Жоржинi зробити рiшучий крок – ii найкраща подруга Вiола.

– Я так заздрю iй… – прошепотiла Жоржина. – Вона завжди була вiльною вiд усiх i робила все, що забажае. Але тепер i я такою стану!

Пролунав дзвiнок у дверi. Це приiхала Вiолета – про вовка промовка, а вовк i в хату…

* * *

Вiолетi здалася дуже вдалою iдея вирушити до подруги. Вона прокричала Жоржинi в слухавку: «Їду! Бувай!» – кинула мобiльний телефон до величезноi лакованоi сумки i вийшла на вулицю ловити таксi. Було пiзно, i автобуси вже не ходили.

Дiйсно, ця дiвчина завжди мала свободу вибору й займалася усiм, чим заманеться. Але саме через такi вольностi вона вела досить безладне життя i часом зустрiчалася з його не найприемнiшими сторонами.

Вона могла висадити три пачки цигарок на день, якщо мала достатньо грошей. Пиячити скiльки влiзе у свята або просто так, без особливого приводу. Мати секс з ким завгодно, якщо iй цього хотiлося й знаходився вiдповiдний кандидат. Але Вiолета була нещасливою. Вона сама себе такою зробила, а тепер палко бажала, щоб ii найкраща подруга Жоржина роздiлила з нею це горе, пiзнавши його сповна.

Часто за ii улесливою посмiшкою й ласкавими словами приховувалися неабиякi пiдлiсть i фальш…

Їi життя нiкого не цiкавило, нiкому було утримати ii вiд постiйних нетверезих загулiв. Батькам завжди було на неi начхати. Пересiчне подружжя середнього вiку, чоловiк i дружина, якi за все спiльне життя нiчого не надбали. Найбiльшим iхнiм досягненням виявився ремонт у ваннiй i туалетi, а також придбання телевiзора в кредит.

Втiм, iснував колись один хлопець, якому вдавалося приборкати ii буйний норов i зупинити саморуйнування. Звiсно, якщо вiн сам був не напiдпитку i мiг логiчно мiркувати й приймати правильнi рiшення, грунтуючись на адекватнiй оцiнцi ситуацii. Чоловiк, якого вона могла послухатися i якого кохала, але…

Вiолета не мала постiйного кавалера вже бiльше року. Через низку випадкових зв'язкiв вона нiяк не могла завести довготривалi стосунки.

«Вiтя…» – згадала раптом вона, i очi сповнилися слiз.

– Бiдний мiй, – прошепотiла Вiола. – Не пощастило тобi…

– Що? – спитав таксист. – Що ти кажеш?

– Вам почулося, – погордо мовила вона.

Вiктору дiйсно не пощастило. Вiн був мертвий. Це сталося звичайного весняного дня, що не вiщував нiчого поганого…

Вiтя та Вiола поверталися з екскурсii. Вони виiхали з автостанцii одного мiста холодного дощового ранку, i дiвчина усе ще у подробицях пам'ятала, як засмiялася й сказала: «Поцiлуй мене», – коли автобус проiхав крiзь негоду, i салон залило сонячним свiтлом. І вiн поцiлував ii, а такi ж молодi хлопець та дiвчина, що сидiли позаду, захоплено зааплодували.

Це було кращою миттю того дня. Гiрша чекала на них за пiвгодини, коли вона повернулася до свого попутника, i iй на мить здалося, що вiн мертвий. А все тому, що вiн так спав, з похиленою на плече головою, моторошно вiдкритим ротом i пасмами скуйовдженого волосся, що впали на лоб.

Раптом вiн розплющив очi. Вiолета вiдкинулася на спинку крiсла, зробивши довгий тремтячий видих. Вiн спантеличено подивився на неi.

– Що сталося?

– Нiчого. Просто те, як ти спав…

Вiн витер долонею пiдборiддя.

– Ой, у мене що, текла слина?

– Нi, – з полегшенням засмiялася вона. – Але певний час ти видавався… неживим.

Вiктор теж засмiявся. Але наступноi секунди смiх перетворився на надривний кашель, i веселощi вiдразу обiрвалися, наче обрiзанi ножем. Водiй зупинив автобус, щоб хлопець змiг подихати свiжим повiтрям. Його нудило, вiн боявся, що його виверне прямо в салонi, i вiн зiпсуе всiм враження пiсля цiкавоi екскурсii.

Автобус припаркувався на узбiччi дороги, по обидва боки якоi тяглося нескiнченне поле. Вiктор зiйшов на землю, але раптом ноги пiдломилися, i вiн зомлiв.

Вiола з водiем вибiгли до розпростертого на узбiччi хлопця. Вiн дрiботiв ногами, немов копаючи собi могилу, але вже за мить застиг на мiсцi й обм'як…

Незважаючи на те, що до Великодня залишалося не менше двох тижнiв, усi навкруги активно готувалися до святкування. Однак для родичiв i знайомих Вiоли прийдешне свято виявилося затьмареним раптовою смертю Вiктора.

Сусiди постiйно обговорювали цей прикрий iнцидент. Про це говорили в автосервiсi, де вiн працював, а також у барi, який вони часто вiдвiдували, у ii навчальному закладi – як iй здавалося, майже усюди. Усi згадували молодiсть Вiктора й шепотiли про примхи долi, яка не дае змоги людинi вирiшувати власну долю. Надходить остання година – i нiхто не в змозi вiдстрочити ii хоч на хвильку.

Але всi цi слова говорилися з тiеi самоi причини, з якоi розносять порожнi плiтки – просто тому що е тема для розмов. Усього лише чергова тема для теревенiв, без особливого спiвчуття до хлопця, його родини й близьких.

І лише Вiола не могла змиритися з тим, що його бiльше немае. З кожним днем iй ставало дедалi гiрше. Батьки намагалися по-своему утiшити доньку i пояснювали iй, що хоча земний шлях Вiктора скiнчено, тепер вiн щасливий в небесному царствi.

Вона не вiрила жодному iхньому слову. Хiба iснуе десь краще мiсце, нiж поруч з нею на землi?

– Звiсно! – iз упевненiстю сказала мати, коли вони сидiли на кухнi. – Це небеса. Саме туди вирушив твiй коханий. Ти вже повiр.

– Це казки! Маячня! – крикнула вона, грюкнувши долонею по столу.

Жiнка здригнулася й подивилася на свою доньку так, наче отримала вiд неi ляпаса.

Тим часом Вiолета чекала на вiдповiдь, яка б дала iй змогу змиритися з тим, що вiдбулося, й розкласти усе в головi. Слова близьких людей не допомагали iй, тому що вони грунтувалися на вiрi. Їй же було необхiдне знання. І щира пiдтримка.

Щоб полегшити страждання Вiоли, батьки органiзували спiльний вiзит до священика. Вони розмiстилися у вiтальнi; вiн пригостив дiвчину трохи пiдталим ментоловим льодяником, який дiстав з кишенi. І поцiкавився:

– Вiолето, ти вiриш в iснування Ісуса?

– Мабуть, так…

– І тобi вiдомо, що Бог вiдправив Ісуса на землю, щоб його смертю спокутувати грiхи людства?

– Напевно, так i було…

– У такому разi ти маеш знати i легенду, яка каже, що наш Спаситель загинув розп'ятим, а через три днi пiсля смертi воскрес?

Вiола похмуро замислилася.

– Проте Ісус – це зовсiм iнша справа. А мiй Вiтя був звичайним хлопцем!

– У цьому немае сумнiвiв, але ж Христа для того й було послано нам, щоб вiдкрити таемнi аспекти життя. Вiн показав нам, що наше iснування значно багатограннiше, нiж прийнято вважати. Ми розумiемо далеко не все, що вiдбуваеться навколо. Якщо скористатися напуттями Ісуса Христа й пройти його шляхом, живучи згiдно з завiтами, якi вiн залишив, Бог з любов'ю прийме нас у своiй благодатi.

Якусь мить дiвчина намагалася обмiркувати почуте наставляння. Служитель задумливо смикав свою бороду й уважно спостерiгав, чи торкнулася його промова ii серця.

– Вiктору добре на небесах? – раптом спитала Вiолета. – Краще, нiж було зi мною?

– У тисячу разiв, не сумнiвайся.

– А чим Вiтя там займаеться без мене?

– Як тобi пояснити…

Обличчя чоловiка осяяла усмiшка.

– Розумiеш, – продовжив вiн, – звичайним смертним не дано осягнути те, що насправдi вiдбуваеться на небесах. Нам лише доступне знання, що пишноту того свiту неможливо описати звичайними категорiями.

– І як нам стало це вiдомо? – поцiкавилася Вiола.

– Це знання якраз i вкладае в голови людей наша вiра, – вiдповiв священик. – А без неi людинi жити важко, а може – взагалi неможливо.

Вiн дiстав з кишенi цукерку.

– Може, ще льодяник? Не соромся!

Дiвчина вiдмовилася й стала похапцем перебирати в головi рiзнi образи, але обриси божественних небес так i не з’явилися. Вона бачила лише чорнi, наче вугiлля, грозовi хмари, i серед них ледь вдавалося розгледiти самотнiй силует коханого, якого iй уже не доведеться побачити.

Як можна оцiнювати, добре в якомусь мiсцi або погано, якщо достеменно не вiдомо, чи е там настiльки звичнi речi? Чи е там взагалi хоч щось?

В уявi Вiоли небеса поставали парком з дерев i квiтiв, корiння яких сплелося таким дивним чином, що вибратися звiдти неможливо. Цiла вiчнiсть пiсля смертi дана людинi, щоб прогулюватися тiнистими алеями i спогл

дати такi прекраснi, але далекi вiд земного життя види.

А що можуть значити небеса для хлопця, у якого вiдiбрали кохання? Очевидно, що так небеса перетворяться на справжне пекло…

– Приiхали, – вирвав Вiолу з ii думок таксист. – З тебе шiстдесят гривень.

– Чому так багато? – обурилася вона. – Завжди тридцять, а сьогоднi подвiйний тариф!

– Менi довелося iхати iншим шляхом. На тiй дiлянцi об'iзного шляху ведуться ремонтнi роботи, тому ми поiхали навпростець, а це виявилося набагато далi.

– Але у мене в гаманцi лише тридцять гривень, i це вашi проблеми, що ви обрали такий довгий шлях.

Насправдi дiвчина мала двi сотнi, але на грошi, що залишилися, iй доведеться жити ще до середини наступного тижня. І якби з двох сотень залишилося лише сто сорок гривень, ii плани б обламалися на цiлих тридцять вiдсоткiв.

– Нiчого не знаю, – вiдповiв таксист. – Лiчильник показуе шiстдесят – це мiнiмальна сума до оплати. Можеш додати чайовi. Я не проти. У мене трое голодних дiтей.

– А може, дасте у борг? Я часто iжджу сюди i вiддам грошi якось iншим разом.

– Нi! – закричав таксист.

– Я поспiшаю. Можливо, ми з вами щось вигадаемо? Якось домовимося?

– А знаеш, можна дещо й вигадати, – вiдповiв вiн, змiривши ii хтивими очима з голови до нiг. – Дай менi помацати твоi цицьки.

Вiола знизала плечима й нахилилася до нього, щоб вiн змiг зробити те, що дасть iй змогу притримати бодай частину грошей.

– Нi, кралечко, я мав на увазi голi цицьки, – огидно усмiхнувся таксист.

Строфа (3)

Вiолета натиснула на кнопку дзвоника. Раз, ще один… потiм третiй. Жоржина вийшла з кухнi й попростувала до холу, щоб вiдчинити пiзнiй гостi. В коридорi вона зупинилася й подивилася у вiкно. На чорному небi висiв яскравий серп мiсяця, навколо якого в шурхiтливiй тишi ночi байдуже мерехтiли зiрки.

– А ти що, одна вдома? Де батьки? – вiдразу запитала Вiола, лише переступивши порiг.

– Вони поiхали кудись вiдпочити на кiлька днiв, – вiдповiла Жоржина. – У будинку лише ми з тобою.

– Куди вiдпочити? Вони ж нещодавно повернулися з моря! – вражено вигукнула ii подруга.

– Не знаю. Мама й тато не казали – повiдомили лише, що в понедiлок вранцi уже повернуться.

Вiолета вчергове вiдчула, як вона заздрить подрузi. Якщо ii власнi батьки збиралися кудись поiхати – до друзiв у сусiдне мiстечко або на вихiднi в село, щоб зiбрати врожай яблук або картоплi, – то про це знали всi навкруги. Знала iхня донька, знали сусiди, знали колеги на роботi. Про це доводилося слухати навiть випадковим попутникам в автобусi й продавцям у хлiбному. Адже будь-яка поiздка, навiть найнезначнiша, ставала великою подiею в iхньому нудному життi. І якби фiнансове становище дозволило iм вирушити на море, про це неодмiнно довiдався б увесь свiт.

– Слухай, маеш щось поiсти? Я, схоже, зголоднiла, доки iхала.

– Звичайно, – посмiхнулася Жоржина й запросила подругу до кухнi.

Вона дiстала з холодильника куряче фiле, обсмажене в яечному клярi, половину буханця хлiба й салат. Вiолета взялася до iжi зi звiрячим апетитом i за кiлька хвилин все ум’яла.

– Знаеш, тобi б не завадило перейти на бiльш дiетичне харчування, – зауважила Жоржина.

– Менi почулося? – здивовано перепитала подруга.

– Вiоло, тобi треба менше iсти.

Вона вказала на порожнi тарiлки, де кiлька хвилин тому височiла купа фiле й гiрка салату. Хлiба теж не залишилося.

– Добре. Я це обмiркую, – вiдповiла та, i у кухнi пролунав звук гучноi вiдрижки.

Дiвчата засмiялися. Вiола реготала, тримаючись за набитий живiт. Але раптом його звело судомою. Їй одразу стало не до веселощiв. Дiвчина вичавила болiсну посмiшку, вiдчуваючи себе так, начебто гирю проковтнула. Схоже, вона знову об'iлася, хоч i не була до цього особливо голодною.

– Прикинь, менi сьогоднi жахи наснилися, – щоб змiнити тему, сказала Вiола.

– Якi жахи? Що в кiоску коло вашого будинку не продають цигарки?

– Це й твiй будинок – не забувай, – похитала головою вона. – Може, колись ти туди повернешся.

– Нiзащо! Менi й тут добре, – посмiхнувшись, вiдповiла Жоржина. – То що тобi наснилося?

– Знаеш, я вже забула, – засмiялася подруга.

– А менi останнiм часом нiчого не сниться. Що це може означати?

– І гадки не маю. Може, треба менше зубрити…

– Ти що! Менi i так непереливки. Стипендiю я б не витягла, якби подала документи на бюджетну форму навчання. І якби туди пройшла…

– Добре, грець з ним, з навчанням! – махнула рукою подруга. – Що там з Флорiаном i Теодором? Розповiдай!

– Кинула iх, от i все. Хочу бути вiльною. Усi цi тривалi стосунки i сiмейне життя – це не для мене. Може, буде нормально в сорок рокiв, але точно не зараз. Не хочу я мати чоловiка й дiтей. Це занадто велика вiдповiдальнiсть.

– Авжеж! Життеве випробування…

– Так, ти мене розумiеш!

– Виходить, тобi нема про що турбуватися, – заспокоiла ii Вiола. – А от на iхньому мiсцi я б захвилювалася, якби втратила прихильнiсть такоi яскравоi дiвчини, як ти.

– Дякую тобi, Вiоло!

– А Флорiан знае, що ти з Теодором р

била? Вiн здогадувався, щось пiдозрював?

– Що вiн мiг пiдозрювати? Що два на два – чотири?

– Зрозумiло. Знаеш, за тебе варто пiдняти келиха, – урочисто запропонувала Вiолета. – Давай гайнемо до клубу! Сьогоднi субота – треба дотримуватися нашоi традицii. І якраз вчасно, лише половина на першу.

– Може, краще iншим разом?

Жоржинi зовсiм не хотiлося iхати, це яскраво читалося у неi на обличчi. Вона утомилася й бажала лише одного – швидше лягти до лiжка.

– А ще маю якесь дурне передчуття…

– Та припини, iдьмо! Як годиться вiдзначимо цю подiю.

– Ну добре… – згодилася Жоржина.

– Даси менi сiсти за кермо? Я не iхатиму на червоне свiтло, як минулого разу.

– Так, але за умови, що ти не пиячила сьогоднi.

– Авжеж! У моему спиртi кровi не виявлено! – зареготала подруга.

– І обережно на дорозi. Я сьогоднi вже пошкодила лiве крило.

– У тебе наче праве було пошкоджене? Тепер ще й лiве?

– Саме так.

– Виходить, ти його пiдрiвняла, щоб самредрично все виглядало.

– Саматрично, – виправила Жоржина. – Це називаеться «саматрiя».

– Слухай, годi видрючуватися!

…Вiолета сидiла за кермом автомобiля, а Жоржина розвалилася на передньому пасажирському сидiннi. Вони iхали дорогою, освiтленою скупим промiнням гострого мiсяця. Його сяйво вiдбивалося в калюжах води.

Дiвчата минули порожне перехрестя, на якому iм попереджуюче пiдморгував жовтий сигнал свiтлофора. Проiхали бiля мiського цвинтаря. Надгробних каменiв там, здавалося, було бiльше, нiж живих людей в усьому свiтi. І десь серед них лежав у сирiй землi Вiктор.

Зненацька в пам'ятi Вiолети виринули звiдкись почутi слова, що з останнiм подихом людини вiдходять у небуття усi знання, якими вона володiла.

Газетний некролог лаконiчно повiдомив, що смерть Вiктор зустрiв у дорозi. У рамцi був зазначений час похорону. Ця вiдстороненiсть, формальнiсть фраз тодi прикро вразила ii. Там не було сказано майже нiчого. Замiтка анi хвильки не розповiдала про самого Вiктора, лише сухо констатувала, що вiн помер.

Невеликi зморщечки, якi збиралися в кутиках його очей, коли вiн весело смiявся, задоволена посмiшка, що завжди з'являлася на обличчi Вiктора пiсля перемоги в черговiй словеснiй сутичцi з кимось з колег-слюсарiв в автосервiсi, блиск очей у моменти азарту – усе це залишиться лише в ii пам'ятi.

Вона не поспiшаючи iхала темною дорогою, оминала численнi ями i мiркувала про ту несправедливiсть, яка подiлила ii життя на «до» i «пiсля».

І не лише ii. Усi втрачають рiдних. Скiльки цiкавих людей, власникiв дивних i незвичайних доль, похованi разом зi скарбами iхнiх знань i досвiду! Численнi життевi iсторii, товстi багатотомники або лише розпочатi розповiдi назавжди похованi пiд важкими надгробними брилами…

Вiола востанне кинула оком на цвинтар i завернула за рiг.

* * *

Колись, коли Жоржина i Вiолета були маленькими дiвчатками, вечори вони проводили зовсiм iнакше, анiж зараз. Улiтку довго сутенiло. Подружки, влаштувавшись на лавочцi бiля пiд'iзду, спостерiгали захiд сонця. Грали в ляльки, а над ними низько кружляли ластiвки. А тепер все було iнакше…

Вони пiд'iхали до нiчного клубу «Шифер» i залишили авто на безкоштовнiй стоянцi. Цей розважальний заклад був найбiльшим у мiстi, хоч i розмiщувався поза ним. І тут завжди була сила-силенна рiзноманiтноi публiки.

Бiля клубу височiла невелика будiвля синього кольору – кiнотеатр, там саме починався другий нiчний сеанс. Демонстрували фантастичний фiльм. Барвистi афiшi привертали увагу пiзнiх глядачiв, але дiвчата не пiшли дивитися кiно, а попрямували до входу в нiчний клуб.

– «Шифер»! – урочисто оголосила Вiолета з такою гордiстю, наче сама була власницею закладу. – Клуб для тих, у кого зносить дах.

– Оце ти маеш рацiю…

Сьогоднi був вихiдний день, i вхiд коштував сто гривень з кожного вiдвiдувача. Точнiше, з хлопцiв, тому що дами завжди могли потрапити до клубу безкоштовно.

– Ось одна з переваг бути дiвчиною, – пiдморгнула подрузi Вiола.

– Саме так! – пiдтримала Жоржина. – Ходiмо, потанцюемо, – запропонувала вона.

– Нi, ноги гудуть. Мабуть, до змiни погоди. Давай краще чогось хильнемо? – От випити iй нiколи нiчого не заважало.

Вiд динамiчноi музики на танцполi здригалися стiни. Дiджей то додавав гучностi, то стишував звук, щоб зробити якесь чергове оголошення.

Подруги присiли на шкiряний диван за одним зi столiв. Залишалися ще мiсця за баром i столи зi звичайними металевими стiльцями. Але вони були певнi, що iхнi сiдницi гiднi кращоi долi, тому нiколи туди не сiдали. Це для немiсцевих – так вважали подруги.

Дiвчата влаштувалися, i тоi ж митi до них пiдскочила молода офiцiантка в короткiй спiдницi й декольтованiй майцi.

– Доброго вечора! Що будете замовляти? – привiтно посмiхаючись, поцiкавилася вона. – Може, вам принести меню?

– Мартiнi, – вiдповiла Вiолета.

– Так, менi теж мартiнi принесiть, – сказала Жоржина. – І якщо можна – ще фруктове асортi. Але без кiвi, у мене на них алергiя.

– Давайте з кiвi, я з’iм, – перебила Вiола.

Офi

iантка ствердно хитнула головою, записала замовлення i пiшла. У примiщеннi було майже темно. Дiвчата не встигли озирнутися й перемовитися кiлькома словами, а iм вже принесли двi порцii мартiнi й тарiлку з тонко нарiзаними апельсинами, бананами, яблуками та, звичайно ж, кiвi, як i просила Вiолета.

У цьому розважальному закладi завжди все було на вищому рiвнi. Моднi дiджеi, елiтний алкоголь, вимуштруваний персонал не змушував клiентiв довго чекати на замовлення. Тут Жоржина вперше мала секс з хлопцем на iм’я Теодор. Багато пригод пов'язувало ii з цим нiчним клубом.

Старi спогади розвiялися, залишивши по собi якесь неприемне вiдчуття – наче осад. Але Жоржина вкотре запевнила себе, що усе на краще. На душi стало сумно зовсiм з iншоi причини…

Атмосфера свята незабаром зiйшла нанiвець. Подруги мляво перемовлялися, сьорбаючи мартiнi. Танцювати не хотiлося вже не лише Вiолi, але й Жоржинi. Схоже, дiвчатам стала конче необхiдною якась розвага. Або хтось, хто змiг би iх розважити. І така людина незабаром з'явилася.

На столик, за яким вони влаштувалися, раптом грюкнулася склянка з вiскi, а за нею на шкiряний диван бiля Жоржини гупнувся Гнат. Це був ii знайомий i один зi старих приятелiв Флорiана, з яким вони, втiм, спiлкувалися досить рiдко. Вiн вже був добряче напiдпитку.

– Привi-i-iт! – насилу вимовив Гнат. – А чого ви тут сидите, такi самотнi? Можна менi до вас присiсти?

– Ти вже присiв, – вiдповiла Жоржина.

– І ми не самотнi, – додала Вiола. – Нас тут взагалi-то двое.

– Ага, зрозумiло, зрозумiло…

Гнат не вирiзнявся особливим шармом i чарiвнiстю. Вiн був середнього зросту i полюбляв яскравий кричущий одяг. Його праву руку прикрашав годинник i два перснi, а лiву – масивний золотий браслет, на якому дзвенiло кiлька пiдвiсок-iконок з образами святих. Вiн по одному доторкався до них i тер пальцями.

Гнат полюбляв потеревенити про футбол. Вiн вважав, що це сугубо чоловiче заняття. А також про азартнi iгри й доступних дiвчат. Мова цього хлопця не вирiзнялася вишуканiстю, i вiн постiйно лаявся i раз-у-раз вдавався до таких грубощiв, що вуха спiврозмовникiв палали як пожежа.

Батько Гната кiлька рокiв тому вiв справи з Флорiановим – придбав у нього дiлянку землi, щоб дещо там звести. Згодом вони якось зустрiлися у Вiнсента вдома. Батько взяв Гната з собою i вiн познайомився з Флорiаном.

– А де твiй Флорiан? – запитав вiн Жоржину, хижо поглянувши на ii ноги, формально прикритi спiдницею.

– Ну, вiн… – почала дiвчина, але подруга ii вiдразу перервала:

– Його немае, – вигукнула Вiола. – Для Жоржини його бiльше немае. Вони сьогоднi розлучилися!

Дiвчина була сповнена власноi значущостi, вiдчуваючи вiдповiдальнiсть моменту. А ще напрочуд рада, що змогла викласти про свою найкращу подругу новини, якi вона сама, мабуть, поки нiкому не збиралася повiдомляти. Тим бiльше – практично незнайомому хлопцю.

– Дякую, але я i сама могла вiдповiсти!

– Та нема за що! Я лише хотiла допомогти.

– То ви розiйшлися? – перепитав Гнат. – Стiльки рокiв зустрiчалися i тут раптом – все, кiнець?

– Саме так, – вiдповiла Жоржина. – i я не бажаю це обговорювати.

– Тодi не будемо, – легко погодився хлопець. – Дiвчата, давайте краще щось вип’емо.

І вони вчергове хильнули. Вiн – ще вiскi, а вони – ще по одному мартiнi.

Розмова в основному точилася на нейтральнi теми. Вiолета час вiд часу вставляла своi «п'ять копiйок», але не так активно, як це зазвичай вiдбувалося в iнших дiалогах. Найчастiше вона намагалася зробити так, щоб уся увага була прикута саме до неi, i Жоржина ставала третьою зайвою… або четвертою. А якщо iй не вдавалося цього зробити, вона починала висмiювати подругу, згадуючи ганебнi ситуацii, головною героiнею яких тiй доводилося бути, щоб дiвчина вiдчула себе в незручному становищi.

Раптом Гнат гучно зареготав вiд власного жарту. Жоржина з Вiолою приедналися до нього. Вiн смiявся голосно й пронизливо, увесь хитаючись i ляскаючи себе по колiнах. А Вiола тихенько, фиркаючи i тримаючись рукою за живiт. Схоже, вона знову страждала вiд болю.

Наближалася друга година ночi. Вiолета ставала все сумнiшою. Їi нудило й хотiлося до вбиральнi.

– Добре, – нарештi сказала вона. – Я вiдiйду на хвильку. Щось у мене живiт прихопило. Це все кiвi.

Дiвчина залишила Жоржину й Гната. Вони стежили, доки вона не розчинилася в танцюючiй юрбi, а потiм зникла за пластиковими дверима жiночоi вбиральнi.

Хлопець озирнувся навкруги, роздивляючись мутним поглядом вiдвiдувачок закладу й оцiнюючи обстановку, чого Жоржина, звiсно, не могла не помiтити.

Клуб був забитий вщент. Однi хлопцi щось iли, iншi дiвчата пiднiмали келихи в тостi й смiялися. Офiцiантка мляво флiртувала з хлопцем бiля барноi стiйки.

– Якi маеш плани на сьогоднi? – поцiкавився Гнат.

Вiдсутнiсть Вiолети миттево зробила його тверезiшим, додала очам блиску, а голосу – впевненостi. А ще – наштовхнула на певнi думки…

– Не знаю навiть… – вiдповiла дiвчина. – А що? Маеш якiсь пропозицii?

– Їдемо до мене. На замiську дачу. Тут

поряд…

Не чекаючи на вiдповiдь, Гнат пiднявся i поклав грошi пiд склянку з останнiм ковтком вiскi. Жоржина теж встала – це й була ii вiдповiдь.

– Але як же мое авто? – запитала вона, вочевидь, уже забувши про подругу.

– Поiдемо на моему, – посмiхнувся вiн i обiйняв ii за плечi хазяйським жестом.

– Ти не дуже напиячився?

– Та нi, – махнув рукою вiн. – Твоя подруга вмiе iздити за кермом?

– Так, але…

– Тодi залиши iй ключi – нехай покатаеться.

– Так i зроблю.

Жоржина кинула ключi вiд автомобiля в сумку Вiоли й заходилася набирати sms з поясненнями: «Ми втекли. Грошi за рахунок на столi – решту вiзьми собi. Ключi у твоiй сумцi. Катайся обережно. Завтра зустрiнемося».

* * *

Поiздка, на диво, минула без пригод. Гнат привiз Жоржину в район, де було повно гарних будинкiв за високими цегляними парканами з гострими металевими штирями нагорi. Вiн був напiдпитку, але iхав напрочуд обережно, вочевидь, побоюючись пошкодити свiй автомобiль. І одержати за це прочухан вiд батька.

Тим часом Вiолета в нiчному клубi повернулася з вбиральнi. Вона не дуже-то й засмутилася, не побачивши на мiсцi компанiю, тому що прочитала sms подруги i знайшла у своiй сумцi ключi вiд ii автомобiля, а також решту на столi. Вечiр тривав…

Будинок, до якого Гнат запросив Жоржину, мав три поверхи, пiдвал i трикутний скат даху з горищем. Вiкна не свiтилися. Будинок виглядав темним i самотнiм.

Усерединi iнтер'ер прикрашали дорогi антикварнi меблi. У вiтальнi уздовж стiни простягнулася довжелезна барна стiйка. Напроти темнiв провалом незапалений камiн. На столику з кришталевими статуетками гордо височiв портрет господаря оселi – Гнатового батька. Хлопець зупинив погляд на широкоформатному зображеннi, вмонтованому в дерев'яну раму. І мимоволi вiдразу згадав один з жахливих епiзодiв, пов'язаних з його татом, який вiн, здаеться, пам’ятатиме до скону…

Спекотного лiтнього вечора 1998 року батько шестирiчного Гната вчергове з'явився додому напiдпитку. Чоловiк повертався з лiкарнi мiста Сутiнки, де працював вже багато рокiв. Дорогою додому вiн встиг десь хильнути пива. Гнат сидiв на ганку iхнього старого будинку i розглядав налiпки з оголеними дiвчатами. Моделi завмерли у зухвалих позах i виставляли своi принади безпосередньо на камеру фотографа. Це був цiлий скарб, який вiн вимiняв у свого друга на вiдеокасету з бойовиком.

Як зазвичай, побачивши батька, хлопчик вiдчув силу-силенну змiшаних, почасти протилежних почуттiв, де було мiсце й любовi до нього, i ненавистi. Величезний кремезний чоловiк середнього вiку працював лiкарем. Для Гната вiн був подiбний Богу – мiг бути добрим i турботливим, а наступноi митi стати караючим i жорстоким. Причому хлопчик нiяк не мiг збагнути, як пiдлаштуватися до рiзкоi змiни його настроiв. Таким був Гнат-старший.

Молодшi брати хлопчика вiдверто ненавидiли батька, а мати була настiльки заляканою, що намагалася нiколи не суперечити чоловiковi. Лише Гнат вiдчував прихильнiсть до тата, бодай на неi й накладалися трепет i панiка, формуючи неймовiрно складнi протирiччя в молодiй пiдсвiдомостi.

Гнат-старший був цiлковитим егоiстом i дурнем, але iнодi й вiн вiдчував, що серед усiеi родини лише син, названий на його честь, щиро любить його. Привернути увагу iнших батько мiг лише за допомогою окрику або стусана. Причому частiше стусана.

До старшого сина у нього час вiд часу виникали теплi почуття, i пiсля чергового ляпасу вiн мiг по-батькiвськи обiйняти дитину, стискаючи ii з усiеi сили. У такi митi Гнат був готовий залишатися в обiймах, завмираючи вiд боязкого почуття, схожого на захват. Навiть незважаючи на жах, що розпирав його зсередини, доводив до тремтiння в колiнах i змушував серце битися в ребра.

Хлопчик сховав налiпки до кишенi, зiстрибнув з ганку i побiг до тата. Той був добряче напiдпитку, його хитало, однак ноги мiцно трималися землi. Гнат раптом зметикував, що батько прийшов пiшки, i це було на нього зовсiм не схоже. Та й виглядав вiн якось незвично…

– А де твоя автiвка, тату? – запитав хлопчик.

– Автiвка? Розбилася, – невиразно пробурмотiв батько.

Внутрiшнiй голос Гната вiдразу подав сигнал тривоги. Зараз йому необхiдно бути дуже обережним, ретельно пiдбираючи слова. Задля власноi безпеки.

– Це дуже погано, – тихо сказав вiн, i пильним поглядом вп’явся в тата, очiкуючи на його реакцiю.

Батько вирячився на власного сина, наче вперше його помiтив. Це змусило Гната напружитися. Вiн чекав i сподiвався, що зараз тато схопить його своею ведмежою рукою, притягне до себе й скаже: «Ну, пiдемо додому, мiй хлопчику». Частiше за все свою любов до дiтей вiн виражав саме так…

Але сьогоднi все було iнакше. Гнат поки не мiг усвiдомити цi змiни, але серцем вiдчував щось недобре.

На обличчi чоловiка почали згущатися хмари.

– Що ти маеш на увазi – дуже погано? – запитав напруженим голосом Гнат-старший.

– Нiчого, нiчого, просто погано, що авто розбилося, – скоромовкою заговорив хлопчик.

Вiн встиг помiтити швидкий змах сильноi батьковоi руки. Гнат

мiшком повалився на землю, на його губi виступила кров. Кишеня порвалася, i на стежку, немов конфеттi, висипалися налiпки з оголеними дiвчатами.

– За-амовкни, – порадив йому тато, розтягуючи букву «а».

Син мовчав, тому що знав, що будь-якi слова лише погiршать ситуацiю.

– І не думай огризатися! Пiднiмайся i прийми лiки, – пiдсумував батько.

Гнат встав на колiна, подивився на тата i побачив у його обличчi щось дивне й разом з тим жахливе. Лише зараз вiн зрозумiв, що жодних обiймiв сьогоднi не буде, а ось опинитися вiдлупцьованим в пилюцi – перспектива цiлком реальна. Вiдчувши блискавичний жах, що вдарив у голову, Гнат миттю пiдхопився й помчав геть.

Батько розлютився, видав гучну лайку i кинувся наздоганяти – високий, кремезний чолов’яга у бiлому халатi. Хлопчик нiсся щосили, думаючи перш за все про власне життя. Вiн хотiв лише одного – дiстатися свого сховку, будиночка на деревi, де вiн полюбляв лiтнiми вечорами сидiти з лiхтариком.

Тонкi перекладини, що слугували сходами, не витримають ваги дорослоi людини. Вiн сподiвався, що батько не зможе туди пiднятися i його дiстати. Мiж ними буде рятiвна вiдстань i шанс поговорити. Може, старий заспокоiться й пiде спати, як бувало зазвичай.

– Зупинися! Будь чоловiком, прийми своi лiки! – люто ревiв на всю округу батько.

Гнат стрибками перетнув заднiй двiр, усi його помисли зосередилися на рятiвному деревi. Його мати, худа й млява жiнка, яка виглядала ще бiльш змореною в дiрявому халатi, визирнула на гамiр у кухонне вiкно. Вона побачила, що дитина рятуеться втечею, i вже майже щось крикнула, але останньоi митi лише мiцнiше стиснула безбарвнi губи. Безпечнiше було стримати зойки. Вона злякалася за сина, але ще бiльше боялася, що чоловiк зверне свою неприборкану лють на неi i молодших дiтей.

– Не роби цього! Негайно зупинися! – продовжувало ревiти чудовисько десь позаду. Гнат уже не був певен, чи це його тато, i чи взагалi людська iстота за ним женеться.

Вiн нарештi дiстався величезного в'яза, що рiс у дворi, i почав швидко пiднiматися саморобними сходами з дощечок, прибитих до стовбура. Торiк у деревi жили бджоли, але Гнат-старший бензином викурив iх звiдти, тому комахи бiльше не становили жодноi небезпеки. Тепер це був прихисток маленького хлопчика.

Гнат повз щосили. Та вiн виявився недостатньо спритним, i батько навiть встиг схопити його за ногу, але останньоi митi його рука зiсковзнула – до того, як пальцi встигли зафiксувати мертвою хваткою худеньку дитячу нiжку. Тож чоловiк стягнув з нього кросiвок, а малий пролiз до будиночка пiд захист декiлькох метрiв висоти.

Дивитися на батька було просто нестерпно. Вiн ходив колами бiля дерева, лаявся i гарчав, наче дикий звiр. Молотив стовбур кулаками, кришачи кору i розриваючи шкiру на пальцях. Його обличчя налилося кров’ю вiд лютi. Це створiння дедалi менше нагадувало його батька.

– Тату… будь ласка, вибач менi. Будь ласка…

– Негайно спускайся донизу! І прийми лiки, як пасуе чоловiковi! Або я виховав боягуза?!

– Я спущуся, але пообiцяй, що ти лише даси менi стусана, а не станеш бити! – у панiцi кричав у вiдповiдь хлопчик.

– Злазь негайно! Або я спиляю дерево разом з тобою! – репетував, задерши червону пику нагору, розлючений батько.

Гнат з надiею подивився у бiк будинку, але чекати звiдти захисту не випадало. Обличчя матерi з’явилося на мить i зникло за квiтчастою фiранкою.

– Швидко спускайся! – продовжував волати Гнат-старший пiд деревом.

– Я не можу…

І це була чистiсiнька правда. У такому станi батько мiг запросто забити малого до смертi.

Ситуацiя видавалася безвихiдною. Чоловiк продовжував тупцювати внизу, лютуючи, викрикуючи прокльони, а хлопчик завмер нагорi, тремтячи й спостерiгаючи за дiями батька. Пiсля декiлькох пiдходiв Гнат-старший все ж таки вирiшив дiстатися нагору. Вiн перевiрив на мiцнiсть сходи й почав обережно лiзти.

– Вони не витримають тебе, тату, – прошепотiв хлопчик.

Та батько невблаганно наближався. Якась сходинка здригнулася й пiдломилася, i Гнат-старший ледве не зiрвався вниз. Однак встиг схопитися за наступну поперечину. Пiд вагою масивного тiла вона вивернулася на 90 градусiв, але мiцно трималася цвяхами. І за мить обличчя розлютованого батька вже порiвнялося з прихистком малого. Це був перший i останнiй раз у життi Гната, коли батько пiднявся до нього в будиночок на деревi. Але привiд для цього виявився не найприемнiший.

Якби зараз хлопчик шурхонув його ногою в обличчя, вiн полетiв би донизу – i, можливо, зламав би собi шию. У такiй ситуацii нiхто не мiг би звинуватити дитину в смертi справжнього тирана, та й тих, хто шкодував про його втрату, напевно б, не знайшлося. От тiльки любов до батька, яка бодай i наводить жах, не дозволила нiчого вдiяти.

Тож хлопчик лише зiщулився, закривши руками обличчя, i став чекати на неминучу кару, чуючи, як спочатку одна, а потiм i друга рука батька схопилася за настил.

– Тепер… тобi… буде… непереливки… – прохрипiв величезний чолов’яга.

– Тату! – жалiбно вичавив iз себе малий, що заб

вся у вiддалений куток майданчика.

На якусь мить в очах батька майнула нерiшучiсть, i Гнату здалося, що, можливо, усе обiйдеться. Але ця надiя виявилася марною. Обличчя його знов стало суворим, i на хлопчика пахнуло застарiлим пивним духом.

– Я покажу тобi, що значить сперечатися зi мною, – рiвно вiдповiв чоловiк.

Сумнiвiв не залишилося. Потужний удар ногою в живiт дитини був такоi сили, що з легенiв моментально вийшло все повiтря, наче з проколотоi кульки. Гнат вiдлетiв назад, пробив легку стiнку будиночка i з чотириметровоi висоти лантухом гепнувся на землю. Вiн приземлився на лiву руку, вiд чого лiкоть вiдразу ж зламався. Незважаючи на жахливий бiль, Гнат навiть не змiг скрикнути – у нього просто не залишилося повiтря для цього. Наступноi митi вiн втратив свiдомiсть.

І остання думка, що майнула перед тим, як провалитися в завiсу непритомностi, була: «Дорослим ти будеш таким же, як вiн. Таким же, як твiй батько».

Через пiвроку зламана рука зрослася i турбувала лише на змiну погоди. А от жахливi сни переслiдують його й понинi. Можливо, вони не закiнчаться нiколи.

* * *

Усе це вiдбулося дуже давно й лише зрiдка виринало в пам'ятi. Ще тодi, коли вони жили в мiстi Сутiнки, причому досить бiдно – на одну зарплатню Гната-старшого. Лише через кiлька рокiв iм вдалося розжитися грiшми й переiхати.

Гнат-старший з розумiнням споглядав зi свiтлини на сина й дiвчину, яку вiн привiв до iхнього будинку. Його очi дивилися пронизливо, а губи, стиснутi в тонку лiнiю, виражали чи то злiсть, чи презирство до усього свiту.

– Це мiй тато, – вимовив юнак, дихнувши на Жоржину перегаром. – Вiн гарна людина, але iнодi надто жорсткий, тому я намагаюся його уникати й не злити.

– Зрозумiло… – вiдповiла дiвчина. Вона теж була добряче напiдпитку.

– Хочеш чогось випити?

– Давай ще мартiнi. Я просто обожнюю його!

– Тодi я наллю собi ще вiскi.

Вiн вiдiйшов до барноi стiйки. Дiвчина озирнулася навколо й присiла на широкий шкiряний диван перед камiном. На стiнах коричневi шпалери iз золотим вiзерунком, кiлька картин, у кутку столик з порожньою кришталевою вазою. Панорамне вiкно, скло якого дзвенiло пiд шаленими поривами вiтру. У камiнi трiскотiло й стрiляло полiно – Гнат запалив його, коли вони увiйшли до будинку.

Тишу розiрвав звук рiдини, що наповнюе спочатку келих, а потiм склянку. Мартiнi й вiскi вiдповiдно – для дами та ii кавалера. Пiсля чого знову запанувало мовчання, яке порушувалось лише клацанням старовинного годинника. Його величезний маятник коливався влiво-вправо, немов срiбна монета на ланцюжку в руках гiпнотизера.

– Це тобi, – сказав Гнат, простягаючи нiчнiй гостi порцiю мартiнi.

– Супер, дякую, – вiдповiла Жоржина.

– То що з Флорiаном? – запитав вiн. – Ти бiльше не бажаеш з ним зустрiчатися?

– Вiн менi набрид, – вiдмахнулася дiвчина. – Хочеться бути вiльною.

– І як ти собi це уявляеш?

– Ну, наприклад, якби ми з ним зараз були разом – я не змогла б сидiти тут з тобою.

– Чому?

– Вiн би не дозволив менi. Довелося б це приховувати. А я не хочу нiчого нi вiд кого приховувати. Я хочу робити те, що менi заманеться.

Дiвчина, салютуючи, пiдняла келих i торкнулася ним наполовину порожньоi склянки Гната.

– Розумiеш, серйознi стосунки – це не для мене, – вела далi Жоржина. – Менi подобаеться покурити, випити, потусуватися. Я хочу нагулятися перед тим, як заводити дiтей i одружуватися. А вiн хотiв би, щоб я була iншою – тихою i слухняною.

– Може, ти мала на увазi спочатку одружитися, а потiм народити дiтей? – перепитав Гнат.

– А як я сказала? – здивувалася вона.

– Навпаки – народжу дiтей i одружуся.

– Ну, на суть це не впливае, напевно, – вона замислилася. – Одне слiдуе за iншим… або вiд iншого. Взагалi, усе це кайдани сiмейного життя.

Гнат з розумiнням кивнув головою, взяв келих з рук дiвчини й вiдставив убiк разом iз залишками свого напою. І тiснiше пiдсiв до неi, поклавши руку на ii плече.

– Тобто ти хочеш нагулятися? – прищулившись, перепитав вiн. – Я правильно розумiю?

Жоржина раптом занервувала й ковтнула слину, не знаючи, що вiдповiсти. Вона оглядалася навкруги i нервово облизувала губи, мiркуючи над вiдповiддю. Їй треба було зiбратися й не показувати, що вона налякана. І припинити облизувати губи. Тому що така поведiнка справляла на хлопця погане враження в цiй двозначнiй ситуацii.

– Так, щось на кшталт того… а що?

Недовго думаючи, вiн рiзко розсунув iй ноги й лiг згори, придавивши вагою нетверезого тiла. Вiдразу рука Гната полiзла пiд спiдницю дiвчини.

– Агов, що ти робиш?! – скрикнула вона. – Я зовсiм не для цього з тобою поiхала!

– А я лише для цього тебе й привiз, – посмiхнувся вiн. – Ти ж нагулятися хочеш – сама сказала.

– Злiзь iз мене, я кричатиму!

Жоржина спробувала його вiдштовхнути, але марно. Цей хлопець важив набагато бiльше за неi та був сильнiшим фiзично.

– Репетуй, – паскудно посмiхнувшись, кивнув вiн. – Тебе нiхто не почуе – ми самi тут.

– Слухай, Флорiан – твiй друг. Не роби цього зi м

ою. Не смiй…

– Але ти вже не з ним. А я хочу тебе! Я все виправлю… я вилiкую тебе!

Гнат здер з неi трусики, розстебнув своi джинси, i дiвчина побачила, як з його боксерiв вивалився обвислий член.

– Зараз-зараз, – пробурмотiв вiн, масажуючи його рукою. – Зараз вiн встане. Будуть тобi лiки.

Якби серце дiвчини змогло битися швидше, то, напевно, вискочило б назовнi. Їi очi стали схожими на два колодязi, повнi розпачу. А усмiшка зникла, залишивши гримасу болi.

– Не треба, благаю тебе!

– Знаю, ти ще така дитина – хочеш, але… ох! – видихнув вiн.

Монолог Гната раптово перервався. Жоржина вдарила його колiном у промежину. Вiн же розмахнувся й у вiдповiдь уперiщив ii кулаком в обличчя, а потiм схопив за пiдборiддя. З ii очей бризнули сльози болю. Вона припинила пручатися – зрозумiла, що це марно. Схоже, цей хлопець все ж таки став тим чудовиськом, якого бачив у дитинствi…

Їй досi не вiрилося, що здiйснення жаданоi мрii про свободу збiглося iз втiленням ii наймоторошнiших кошмарiв. Усього за кiлька секунд вона перетворилася з гостi на в'язня.

– Я не хочу кривдити тебе, – проникливо вимовив вiн, дивлячись iй в заплаканi очi. – Я лише намагаюся тебе вилiкувати, а ти брикаешся, наче неслухняна конячка.

Гнат вiдпустив обличчя Жоржини, залишивши червонi вiдбитки пальцiв на ii вилицях. Вона почала ридати, розмазуючи туш брудними кулачками…

Строфа (4)

Вранцi Флорiан прокинувся пiд звуки гри на роялi. Це вправлявся молодший брат Йосип. Вiн з дитинства мав схильнiсть до музики i демонстрував гарнi результати. Мелодiя линула, наче хвиля, i коли вiн закiнчив, пролунали гучнi оплески батькiв.

Юнак поглянув на годинник. Вiн не чув будильник, з вечора заведений на дев'яту ранку, тому прокинувся на годину пiзнiше. Але Флорiан поки все встигав. Перш за все вiн став пiд прохолодний душ. Вода освiжила його i допомогла отямитися пiсля нiчного жахiття, яке, втiм, почалося ще вчора вдень. Шовковi обiйми змили дурнi думки й передчуття разом з неприемним осадом, що залишився пiсля зустрiчi з Жоржиною. Потiм вiн одягнувся й заходився складати речi.

Не так уявляв собi хлопець той день, коли залишить на пiвроку рiдну оселю…

Батьки з молодшим сином снiдали у вiтальнi. Флорiан i Йосип були рiдними братами, але, тим не менш, зовсiм не схожими. Темноволосий, сiроокий Флорiан мав тонкi риси обличчя, а коли посмiхався, його щоки прикрашали зворушливi ямочки. Йосип же був його цiлковитою протилежнiстю: непокiрне свiтле волосся контрастувало зi смаглявою шкiрою i лукавими чорними очима. Вiдрiзнялися брати й за характером.

Вiнсент, уже в костюмi, переглядав вранiшню газету. Пiдбираючи одяг, вiн незмiнно дотримувався класичних смакiв. На обличчi Ізабелли бринiла безтурботна посмiшка, i Флорiан подумав: нехай краще мама посмiхаеться, анiж дивитиметься на нього якось по-iншому. Можливо, з жалем, похмуро звiвши брови.

Вони не запитували, як син провiв останнiй день перед вiд'iздом – цiлком впевненi, що й самi це знають. Не бажали допитуватися й тим самим бентежити його. А у Флорiана не вистачило нi духу, нi часу розповiсти, що ж насправдi трапилося.

Юнак вважав, що вчора правильно вчинив, коли пiшов з кав'ярнi. Мабуть, так треба зробити й зараз. Інакше ще трохи, i цiкавiсть вiзьме гору; батьки вирiшать дещо його розпитати, а за цим – наче снiгова лавина, наваляться десятки iнших, неприемних питань. І вони не вiдпустять його, доки не почують вiдповiдi, якi хлопець ще не готовий був дати. Навiть самому собi.

Флорiан переступив порiг вiтальнi, збираючись присiсти на дорiжку й швиденько з усiма попрощатися. Йосип, на вiдмiну вiд матерi, вважав квапливi збори старшого брата не такими вже й кумедними. Вiн стежив за ним неспокiйним поглядом та мляво колупався в тарiлцi з вiвсянкою. Вiнсент зазирнув синовi в очi.

– Флорiане, ти сьогоднi щось мовчазний. Все гаразд?

– Дякую, я в нормi.

– Посидь з нами на дорiжку, – запропонувала мати.

– Добре, але маю скоро iхати.

– Скоро – не зараз.

Юнак звично обвiв поглядом примiщення. Меблi у квартирi значно бiльше пасували б до антикварноi крамницi, нiж до сiмейного вогнища. Старовиннi шафи, комоди, скринi й стiльцi зi схованками…

На низенькому круглому столику мати розставила в якомусь iй однiй вiдомому порядку порцеляновi фiгурки домашнiх тварин та дiтей. Приперта до стiни височiла скляна етажерка заввишки з жирафу, у надрах якоi виблискували чайний сервiз та декоративнi яйця в золотих пiдставках. Кашмiрський килим з вiзерунком хештi вражав погляд насиченiстю фарб i блищанням ниток.

Хлопець вкотре подумав: навiщо вони все життя проводять у цiй обителi застиглоi краси? Їхня оселя бiльше нагадувала музей, анiж мiсце, де просто комфортно жити. Його сiм'я мала й iншу житлову нерухомiсть, але мешкали вони переважно тут. Ця квартира з дитинства асоцiювалася у Флорiана з суворою музейною табличкою «Руками не торкатися!».

Однак за довгi роки вiн звик до цього чудернацького iнтер’еру. Усе стало рiдним. І йому було приемно просто проводити т

т час. Вiн ще не поiхав, а ностальгiя, схоже, вже пустила першi паростки…

Раптом покоiвка запросила до вiтальнi якусь незнайому жiнку, одягнену в широку довгу спiдницю i пiджак. Висвiтлене волосся зiбране в пучок, очi прихованi за товстими скельцями рогових окулярiв… Вона оглянула все навколо хазяйським поглядом, навiть не привiтавшись. І вiдразу звернулася до Флорiана:

– Це вас менi треба буде навчати?

Юнак здивовано поглянув на незнайомку, потiм подивився на батькiв. Про що мова?

– Це викладач музики, – перепрошуючи, пояснив Вiнсент. – Вона вчитиме Йосипа грi на роялi.

Флорiан перевiв погляд на кабiнетний рояль, вiд звукiв якого вiн прокинувся вранцi. Чорний, вiдполiрований, давнiй, як i все в цьому будинку, крiм, власне, його мешканцiв. На ньому блищав золотом канделябр зi свiчками.

– Ну що ж, я радий за тебе! Нехай щастить у навчаннi, Йосипе, – сказав хлопець i пiдморгнув молодшому братовi.

– То ти вже маеш iхати? – запитала Ізабелла.

– Я одягнуся за кiлька хвилин. Довезу тебе, – запропонував батько.

– Нi, не варто! – вiдповiв хлопець. – Поснiдай спокiйно, а я вже пiду, доки не спiзнився.

– Але ти не спiзнюешся. І я не помiтила, щоб ти зранку щось iв, – дорiкнула йому мати. – Зараз принесу снiданок.

– Я самостiйно вивчив одну мелодiю. Будь ласка, послухай! – попросив собi i Йосип.

– Гаразд, тiльки недовго, – погодився Флорiан.

– Знайди собi мiсце й сiдай, – звелiла вчителька музики.

Вона вимовила це так, наче знаходилася у себе в класi, оточена нетямущими учнями. Схоже, ця жiнка занадто часто ставилася зверхньо до оточуючих. Інша манера розмови вже давно стала для неi незвичною.

Флорiан сiв поруч з батьком, i нiжки софи пiд оксамитовим простирадлом, що демонструвало пасторальнi сценки, ледь чутно заскрипiли.

Йосип розташувався на круглому стiльцi перед роялем i став грати Вагнера. Учителька вiдразу почала задавати йому темп змахами руки. Зненацька рука педагога здригнулася, i Йосип вiдразу збився. Мелодiя перетворилася на какофонiю.

– Пальцi мають рухатися, наче хвилi, Йосипе! Грай бiльш плавно! – скомандувала вчителька.

Хлопчик спробував пiдлаштуватися пiд новi вказiвки, але це остаточно зiпсувало гармонiю музики.

– Не можу, – нарештi жалiсливо промовив вiн, припинив грати i зiщулився на стiльчику.

– Це чiтка, бравурна мелодiя, а так у нього пальцi заплiтаються, – прокоментував Вiнсент.

– Не сперечайтеся зi мною! – обурилася вчителька. – Якщо я кажу «плавно», то учень мае лише запитувати, наскiльки плавно.

Йосип нишком подивився на маму, намагаючись зрозумiти, що йому робити, але жiнка лише покачала головою. І зазначила:

– Знаете, без вас у нього краще виходило…

– Цього не може бути! – ображено вигукнула вчителька.

Вiнсент ствердним кивком пiдтримав дружину.

– Менi здаеться, вам не слiд нам заважати. Це мiй урок – i я проведу його, як запланувала, – процiдила жiнка.

– Вибачите, – вимовив Вiнсент, – але на сьогоднi досить. Ми подумаемо щодо вашоi кандидатури…

* * *

Флорiан попрощався з батьками i братом. Сказав, що буде сумувати за ними, зателефонуе iм уже з великого мiста в чужiй краiнi, i вийшов з дому…

За нiч встигли розквiтнути кущi троянд. Нiжнi квiти огорнули все навколо запаморочливим ароматом. Пелюстки виблискували крапельками роси, над ними кружляли рiзнобарвнi метелики. У блакитному небi яскраво сяяло сонце, проте на вулицi вiдчувалася вранiшня прохолода. Пiсля вчорашнього дощу земля ще не встигла прогрiтися.

Флорiан, посмiхаючись, витяг з кишенi ключi вiд автомобiля, припаркованого неподалiк, вимкнув сигналiзацiю, поклав валiзу з речами до багажника i сiв за кермо. Бiлий ведмiдь Вiрджил влаштувався на пасажирському сидiннi. Мотор слухняно заревiв, i юнак нарештi вирушив.

Шiстнадцять кiлометрiв, що вiддiляли його вiд центру мiста, хлопець подолав за сiм хвилин. Вранцi у недiлю дорога була порожня, це давало змогу iхати швидко. Вiн промчав бiля iподрому i наближався до великого пагорба, увiнчаного хрестом заввишки метрiв у двадцять.

Зменшити швидкiсть довелося, вже пiд’iжджаючи до нього, – там неспiшно рухалася довга колона вантажiвок. Незважаючи на те, що на вулицi стояло лiто, ця дiлянка здавалася по-осiнньому холодною, наче за вiкном був листопад. Флорiан навiть затремтiв. Звiдкись виринула думка, що це хрест Дуфiнгальда Бремора, що, звiсно, цiлковита нiсенiтниця, адже Дуфiнгальд Бремор був серiйним манiяком-убивцею. Втiм, Флорiан нiколи не дивувався своiм асоцiацiям, часом досить химерним.

Дороги були порожнi, але термiнал авiакомпанii виявився вщент забитий натовпом. Флорiан тримав у руцi квиток другого класу, а це свiдчило, що серед перших пасажирiв йому до лiтака не потрапити.

Черга мало-помалу просувалася. Фоном до гамору натовпу – розмов, тупання нiг, шурхотiння газет – грала ненав’язлива мелодiя, що мала заспокоювати пасажирiв i вiдволiкати вiд метушнi й суети. І, можливо, кишенькових злодiiв. Вона не припинялася навiть пiд час голосних оголошень, що час вiд часу лунали у

залi реестрацii.

Флорiан уже здав багаж i очiкував на свою чергу перед стiйкою реестрацii. Зненацька вiн вiдчув позаду якийсь рух – i, озирнувшись, побачив групу полiцейських. Одягненi в бронежилети i з автоматами в руках, вони швидко наближалися, розштовхуючи чергу.

Хлопець роздивився навкруги – i побачив ще одну групу автоматникiв. Опущенi вiзирi шоломiв свiдчили про серйознiсть ситуацii. Офiцер, що замикав колону, рiзко жестикулював, гучно викрикуючи команди в рацiю. Юнаковi вiдразу здалося, що той вказав автоматникам саме на нього.

– У термiналi D проводиться посадка на рейс K26-48, – пролунав жiночий голос з гучномовцiв, такий спокiйний i незворушний, наче жодноi особливоi ситуацii не виникло i крiм пасажирiв, в аеропорту немае тридцяти полiцейських, озброених до зубiв. Тим не менш, люди почали панiкувати.

Раптом один хлопець, з самого початку черги, зiрвався з мiсця i спробував прорватися до службового коридору за скляними дверима. Кiлька людей позадкували, жiнка з дитиною скрикнула вiд несподiванки. Лiтнiй чоловiк за нею, збитий з нiг, упав, застогнавши вiд болю. Полiцейськi в бронежилетах вiдразу кинулися за хлопцем i оточили втiкача, накинувши на нього сiтку, наче на рибу. А над усiм цим продовжувала линути ненав'язлива мелодiя.

Хлопця, що став значно спокiйнiшим пiсля удару електрошокером, дiстали з сiтки, заламали руки, надягли наручники i похапцем поволокли до кiмнати охорони.

Звiсно, у зв'язку з iнцидентом, що трапився, вiдбулися змiни в розкладi вiдльотiв.

– Увага! – почувся звiдусiль командний голос – цього разу говорив чоловiк. – Увага! Через ускладнення з системою безпеки рейс K26-48 вiдкладаеться на одну годину. Повторюю: через ускладнення з системою безпеки рейс K26-48 вiдкладаеться на одну годину.

До пасажирiв, у числi яких був i Флорiан, пiдiйшла жiнка середнього вiку – представник авiакомпанii. Вона чемно вибачилася i пояснила: щойно спецслужби упiймали небезпечного злочинця.

– Просимо вибачення, – сказала вона. – Щоб компенсувати завданi незручностi, власниковi кожного квитка авiакомпанiя поверне двадцять вiдсоткiв вiд його вартостi. Час до вiдльоту ви можете провести в залi очiкування або вiдвiдати одну з кав’ярень.

Флорiан, зiтхнувши, проштовхався до конвеера з особистими речами пасажирiв, забрав свою валiзу i попрямував до виходу з термiнала. Вiн не був шокований або навiть надто здивований – фiльми про палаючi лiтаки та терористiв у громадських мiсцях певною мiрою пiдготували його. Але йому хотiлося подихати свiжим повiтрям i обмiркувати, що саме вiдбулося в аеропорту. Адже це був не кадр з кiно, а реальне життя.

Електронне табло над входом показувало 11:35. Юнак мiг би зараз сидiти в лiтаку, пити сiк i спокiйно чекати на вiдлiт – якби не служба безпеки й пiдозрiлий хлопець, який опинився у числi пасажирiв. Хто знае, утiкав вiн вiд когось i просто хотiв дiстатися пункту призначення? Або прагнув щось утнути – наприклад, пронести кiлограм вибухiвки на борт лiтака? Якщо б щось сталося, могли постраждати люди.

Хоча людям, схоже, було байдуже. Як тiльки втiкача завели за дверi з табличкою «Security» i до пасажирiв пiдiйшла спiвробiтниця авiакомпанii з обiцянкою повернути частину вартостi квиткiв, вони припинили хвилюватися. Життя миттево повернулося у звичне русло байдужностi.

Флорiан озирнувся. Лiворуч вiд нього розташовувалася автостоянка, де вiн залишив автомобiль. Праворуч – супермаркет. Прямо – невеличкий сквер, посеред якого височiв скромний фонтан. Туди вiн i попрямував.

Як тiльки юнак присiв бiля фонтану, вiн помiтив, що до нього наближаеться лiтнiй кульгавий чоловiк. Вiн раптом згадав, що кiлька разiв уже бачив цього незнайомця. Начебто бiля лоткiв з сувенiрною продукцiею? Але, як це часто трапляеться у великих мiстах, де звична справа – вiдчуженiсть, а часом i параноя, не заводив з ним розмов. Цього разу вiн посмiхнувся й сказав:

– Вiтаю! Гарний день видався.

Аж тут Флорiану згадалася сiтка, накинута на того хлопця, розряд електрошокера, схвильованi вигуки пасажирiв, i посмiшка сама собою зникла з його обличчя.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить