Любов i пiраньi
Макс Кiдрук

Будь-хто у своему життi тiкав вiд проблем. Але мало хто робив це буквально, покинувши всi непорозумiння з коханою та вирушивши у подорож Бразилiею! Цього разу в Макса вперше не було плану подорожi, заброньованих хостелiв та квиткiв, а натомiсть була компанiя киiвських «бiлих комiрцiв», якi вирiшили, що зимова вiдпустка з фотополюванням на кайманiв i пiранiй у Пантаналi бiльш екзотична, нiж пляжi Єгипту чи лижнi траси Карпат. Тепер найбезлюднiша у свiтi та водночас сповнена життям волога савана щомитi насмiхатиметься з офiсноi пихи та вражатиме горе-мандрiвникiв зустрiчами зi своiми екзотичними мешканцями. І нехай для когось покусаний пiраньею палець стане найбiльшою пригодою у життi. Бо ще е тi, для кого пригода – це новi мандри й нове кохання!

Обережно! Ненормативна лексика!

Макс Кiдрук

Любов i пiраньi

Обережно! Ненормативна лексика!

* * *

Ігорю та Вiкторii, iхнiм донькам, Нiцi та Владi, а також французькому бульдоговi Рiчi з вдячнiстю присвячую…

* * *

Особисто я нiколи не прямую до якогось визначеного мiсця; натомiсть я iду, щоби лиш iхати. Подорожую заради самоi подорожi. Велика то рiч – просто рухатись уперед.

    Роберт Луiс Стiвенсон

Мандрiвний спосiб життя приховуе в собi шалену спокусу для всякого – чи то мiщанина, чи то сiльського жителя. Ми всi нащадки аравiйських племен, якi здавна кочували пустелею, i тисячолiтне сходження до вершин цивiлiзацii не витравило в нас потягу вештатися свiтом. Нiхто не може заперечувати, що сама тiльки думка про ночiвлю бiля похiдного вогнища сповнена для нас таемничих чар.

    Марк Твен

Не всi, хто блукають, загубилися.

    Джон Роналд Руел Толкiен

Вiд автора

Багато всього змiнилося, вiдколи виник задум цiеi книги. Але ще бiльше змiн, мабуть, вiдбулося вiд часу мого повернення iз Бразилii.

Якось зовсiм непомiтно, як це завше трапляеться з усiм, що радикально змiнюе iснування, все, що оточувало мене протягом останнiх кiлькох рокiв, вiдiйшло в небуття.

Потроху змiнилися музика, яку я слухаю, одяг, який я ношу, слова, що найчастiше вимовляю, i навiть думки, з якими щовечора лягаю спати. Мое хобi стало роботою, а колишня робота зникла взагалi. Проте найважливiше i, певно, найвiдчутнiше: поiнакшали люди, що були зi мною впродовж останнiх рокiв. Бiльшостi з них уже немае поруч. І це не означае, що вони вiдсутнi фiзично, скажiмо, поiхали кудись чи ми просто припинили спiлкуватись. Зовсiм нi. Просто вони перестали впливати на мое життя. Як i я – на iхне.

Окрiм того, подii, що рiк тому здавалися такими значущими, непомiтно затерлися новими враженнями й утратили свое значення. Їх наче засипало пiском. Зрiдка, обертаючись назад, озираючись у минуле, я усвiдомлюю, що вони бiльше не викликають жодних емоцiй, окрiм хiба iронiчноi посмiшки. Пiдозрюю, книга вийшла не такою «гарячою» та iмпульсивною, якою могла би бути, якби я засiв за ii написання вiдразу пiсля повернення iз Бразилii. Втiм, гадаю, вона б удалася набагато глибшою та, сподiваюсь, об’ективнiшою. Рiч у тiм, що я давно позбувся всiх палких i жагучих, але не дуже приемних вiдчуттiв, якi, власне, й започаткували бразильську авантюру та згодом лягли в основу «Любовi i пiранiй». Я охолов, тож змiг неупереджено проаналiзувати всi подii. Думаю, саме тому книга вийшла веселою, iнакше, боюсь, вона була б щонайменше сардонiчною та образливою для декого. Вiдтак, прошу, не дивуйтеся, що зав’язка моеi черговоi пригодницькоi саги скидатиметься на жартiвливий антисентиментальний роман.

Можливо, саме через згаданi змiни в титрах до роману я висловлюю подяку не тим людям, якi брали безпосередню участь у «створеннi» бразильських пригод, а передусiм тим, хто перебував поряд пiд час написання книги.

* * *

Отож, про що книга, яку ви тримаете в руках?

Мабуть, менi слiд було б вiдповiсти, що це роман про Бразилiю – чергова adventure story, мандрiвна авантюрна сага про моi безкiнечнi поневiряння свiтом, логiчне продовження «Мексиканських хронiк» i «Подорожi на Пуп Землi». І справдi, цi сторiнки ряснiють колоритними iсторiями про зубатих крокодилiв, кровожерливих пiранiй, тропiчних птахiв, важкопрохiднi нетрища, водоспади запаморочливоi краси, пригоди на бразильськiй дискотецi тощо. Проте вiдразу зауважу: ви стикнетеся iз Бразилiею, яку не звикли бачити по телевiзору, на сторiнках туристичних журналiв чи на строкатих плакатах туристичних агенцiй. Я не збираюся розказувати про Рiо-де-Жанейро, славнозвiсний бразильський карнавал, залитий сонцем, i переповнений бандюгами пляж Копакабану, бетоннi джунглi Сан-Паулу, курорт на островi Фернандо-де-Норонья тощо. Це все марнота марнот. Справжня Бразилiя геть iнакша. (Я навiть не заiжджав до Рiо, а в Сан-Паулу був лише на автостанцii i в аеропорту, провiвши майже весь час на безмежних просторах дикого та безлюдного Пантаналу й у пiвденних штатах Бразилii.)

Воднораз книга у ваших руках зовсiм не про Бразилiю. У нiй ви знайдете багато оповiдок та епiзодiв, якi зазвича

не трапляються у книгах про подорожi, а саме: iсторii про особливостi стосункiв мiж дiловою ледi та безпритульним волоцюгою, про кохання, про видимiсть кохання та про його вiдсутнiсть, про те, як важко в наш час бути мандрiвником, i про те, що втеча, попри розповсюджену думку, е непоганим варiантом вирiшення проблем, особливо тодi, коли тiкаеш чорт-зна-куди на iнший континент. А також ця книга про те, що допомагае менi долати всiлякi життевi негаразди.

Маю надiю, що такий вибуховий коктейль припаде вам до смаку.

* * *

Ну й насамкiнець.

Я часто повторюю, що всi подii у моiх авантюрних сагах не е вигаданими. Я принципово не змiнюю iмен головних героiв i не приховую жодних подiй.

Хтось зауважить, що це, мовляв, неправильно – неетично. Я, проте, не бачу в цьому нiчого поганого. Я нiколи не пхаю свого носа в особисте життя тих людей, про яких пишу й котрi доклали рук до створення певноi iсторii. Я абсолютно не торкаюся подiй iнтимного характеру, як i не вводжу в рукопис епiзодiв iз чийогось приватного життя. Я висвiтлюю лише тi подii, котрi пов’язанi винятково зi мною та з моею подорожжю. Тож, коли комусь щось не до вподоби, вибачайте. Це iсторii мого життя. І я не можу змiнити в них чиiсь слова та поведiнку, так само, як i власне, безперечно, суб’ективне ставлення до всiх описаних нижче подiй.

За традицiею, всiх героiв книги кличуть iхнiми власними, даними вiд народження iменами. За винятком однiеi дiйовоi особи. Менi б дуже хотiлося написати, що ця книга найменше стосуеться цiеi дiйовоi особи. Одначе, зробивши так, я злукавлю…

Ну, тепер начебто все.

Бажаю всiм приемного читання!

23 сiчня 2011 року Бавiтi, оаза Бахарiйя, Єгипет

Роздiл 1

Сокири Амура

Чи то любов робить людину дурною, чи тiльки дурнi й закохуються?

    Орхан Памук. Мене називають Червоний

Узагалi-то кажуть, що Амур орудуе стрiлами. Сперечатися не буду: стрiли – то стрiли. Хоча до мене ця скотина чомусь щоразу приступае iз сокирою.

Для тих, хто ще не зрозумiв, – цей роздiл про любов. І про ii побiчнi ефекти. Твою дивiзiю вперед…[1 - «Твою дiвiзiю вперьод!» – так часто приказувала Євгенiя Борисiвна, хореограф дитячого ансамблю «Полiсяночка» в Рiвному, де я в дитинствi займався танцями. Вона послуговувалася цим чудовим висловом пiд час репетицiй напередоднi великих концертiв, коли втомленi безкiнечними прогонами номерiв дiтлахи починали шумiти. Для бiльшого ефекту Євгенiя Борисiвна кидала в нас стiльчиком… Чомусь цей вислiв приклеiвся менi до язика, припав до душi i т. д i т. п., а тому я досить часто вживаю його у повсякденному життi, а от тепер вирiшив перенести в книгу. Я тулитиму його в тих мiсцях, де потрiбно пiдкреслити експресивнiсть i напруженiсть моменту. (Тут i далi прим. авт.)]

* * *

Менi нiколи не подобалися слухнянi дiвчатка. Цебто такi, якi мрiють про зразкову сiм’ю: про купу повсякчас усмiхнених дiтлахiв, якi гасатимуть невеликим, але ошатним будиночком за кудлатими бiлими собаками,[2 - Собаки мають бути обов’язково бiлими та зовсiм не линяти. Якщо iз собаки лiзе шерсть, це означае, що дiти гасатимуть один за одним. У крайньому разi – за папужкою. Чи за хом’ячками. Хом’яки точно не линяють.] про вiдданого, люблячого, чесного, гарного, сильного та розумного, словом, all inclusive чоловiка,[3 - Дiдько, невже на початку ХХІ столiття хтось вiрить, що весь цей пакет функцiй можна запхати в одну людину?…] який щоранку пiдходитиме ззаду й обiйматиме iх, поки вони, оцi милi слухнянi дiвчатка, стоятимуть у фартушку за плитою та готуватимуть оладки на снiданок (принагiдно роздумуючи про те, як вони житимуть довго й щасливо, нi на мить не розлучаючись iз оцим вродливим, мужнiм, мудрим i порядним чоловiком, а на схилi лiт бавитимуться iз юрбою галасливих кирпатих онукiв). Амiнь!

Нi, товаришi! З усiею вiдповiдальнiстю заявляю: вся ця шмарката дурня зовсiм не для мене! Такий, м’яко кажучи, нуднуватий i малоцiкавий варiант розвитку подiй мене геть не влаштовуе. Натомiсть мене постiйно тягне на… на цих… ну, як iх?… ну, на букву «Б»… О, згадав! На секс-бомб! Ви можете зауважити, що в цьому немае нiчого дивного, на що я завзято вiдповiм: я тут нi до чого, то все життя винне. Іншими словами, у такоi моеi життевоi позицii е цiлком об’ективна, абсолютно незалежна вiд мене причина.

Як писав Карл Маркс? «Буття визначае свiдомiсть». Тобто спосiб iснування, життя й побут людини цiлком i повнiстю зумовлюють ii свiтосприйняття. Так ось, рiч у тiм, що пiд час навчання в унiверситетi я був учасником студентського танцювального колективу, який постiйно виступав на рiзноманiтних дiйствах унiверситетського масштабу. Одним iз таких заходiв був щорiчний конкурс краси «Мiс унiверситету», де учасники з рiзних танцювальних, вокальних i гумористичних колективiв розважали глядачiв у перервах помiж дефiле, даючи дiвчатам час на те, щоби переодягнутися, причепуритися, загалом пiдготуватися до наступного виходу.

Гадаю, нi для кого не таемниця, що кожному великому концертовi передуе цикл зат

жних i виснажливих репетицiй. Особливо це стосуеться заходiв на кшталт конкурсiв краси, пiд час яких на однiй сценi опиняються кiльканадцять цiлком рiзнопланових колективiв i щонайменше два десятки породистих красунь на додачу з родичами, гримерами, спонсорами, собачками, платтями, косметикою та ще купою мотлоху, що все разом страшенно заважае нормальному проведенню дiйства. Перед генеральним постановником стоiть завдання пекельноi складностi: перетворити весь цей бедлам i хаос на чiтко розпланований, професiйний i за можливостi якомога цiкавiший культурний захiд.

На початку кожноi весни, за кiлька тижнiв до конкурсу, розпочинався цикл так званих звiдних репетицiй, на яких збиралися всi, хто задiянi у грядущому конкурсi, й почергово «проганяли» своi номери. Це робилося з однiею метою: кожен учасник (чи учасниця) концерту повинен намертво закарбувати у своiй пам’ятi, коли, де i за ким вiн виходить на сцену, а також куди вшиваеться пiсля закiнчення виступу.

Сподiваюсь, ви вже допетрали, що й до чого. Щороку я розминався перед виходом на сцену, а красунi-учасницi готувалися до дефiле. Щороку я переодягався разом iз дiвчатами за одними й тими самими лаштунками, через що менi доводилося на громадських, так би мовити, засадах защiпати панянкам блискавки на спинах, допомагати знiмати вузькi плаття й притримувати iх, коли вони мiняли туфельки на босонiжки чи навпаки. Страх та й годi!..

Отаке от нелегке буття сформувало мою свiдомiсть. Позаяк треба бути слiпоглухонiмим i дерев’яним, як Буратiно, щоб у такiй ситуацii не зазнайомитися з кимось iз учасниць поближче. А тому щороку я знаходив на свою неспокiйну голову пригоди з черговою королевою.

Усе б нiчого, якби не один нюанс: я не вмiю гратися з вогнем. Образно висловлюючись, менi недостатньо просто погрiти руки над багаттям, я завжди чомусь силкуюся вмоститися на нього дупцею. Якщо ж говорити без лiтературних епiтетiв i вихилясiв, то мало не щоразу в стосунках iз протилежною статтю я розслаблявся, дозволяючи собi надмiру захопитись, i врештi закохувався по самi, бляха, помiдори. Чим усi неслухнянi дiвчатка не нехтували скористатися.

Водночас я не був дуже наiвним i добре знав, на що зважуюсь. Навiть маючи нагоду почати стосунки з чемним дiвчуром, який би не мотав менi нерви, я чомусь завжди тягнувся до тих iнших, до «королев» на букву «Б», якi спочатку витрусять тебе наче килимок, витруть об тебе ноги, а потiм витурять, виженуть, спровадять якнайдалi, мов набридливого й облiзлого вiд старостi дворового пса.

Нерiдко (а якщо вiдверто, то майже завжди) стосунки з «королевами» завершувалися для мене широкомасштабною трагедiею. Пiсля чергового болючого розриву, сидячи у своiй кiмнатi на самотi, тихо пережовуючи шмарклi та захлинаючись вiд нестримного внутрiшнього жару, який плавив серце й стiкав кудись у дiлянку живота, я розмiрковував про те, що, можливо, чиню неправильно, роблю хибний вибiр. Може, гадав я, краще вгамуватися й жити спокiйним, розмiреним, нормальним життям? Навiщо лiзти на рожен, коли чудово знаеш, чим усе скiнчиться?

Але, як то кажуть, дзуськи! Слушнi, розумнi й виваженi думки надовго не затримувались у моiй макiтрi. За тиждень-два я оклигував i з подвiйним запалом знову брався за старе.

Хочете вiрте, хочете нi, однак до сьогоднi я ще жодного разу не пожалкував про скоене. Тобто не пожалкував по- справжньому. Щирi хвилювання, бурхливi емоцii та палючi, мов сонце над безживною пустелею Намiб, почуття робили життя повносилим, а нестримна жага та ревнощi безперервно освiжали й пiдживлювали кров. Я ризикував, оступався й падав, проте жив так, як прагнув, – постiйно в боротьбi, постiйно на гостроконечному лезi бритви. Попри всi щемкi шрами на серцi, я й досi вважаю: краще перегорiти й спопелiти, нiж згаснути вiд тлiння.

Перша така «королева» зустрiлася менi ще на першому курсi унiверситету. Звали ii Алiна. Вона була однiею з учасниць щорiчного конкурсу краси, здаеться, за номером 8. Висока, струнка, з велетенськими, як каналiзацiйнi люки, карими очима, довгим смолянистим волоссям, кирпатим носиком i фiгурою Памели Андерсон. Дiвчина виявилася на рiк старшою за мене й навчалася на iншому факультетi, проте це аж нiяк не завадило нашому знайомству.

Поза всяким сумнiвом, то була справжня любов. Вiдчуття були такi… ну такi… неначе мене танком переiхало. Ми з Алiною зустрiчалися рiвно два тижнi, протягом яких я майже не ночував удома, а потiм… Хоча, гадаю, досить. Ця книга не про те, що було потiм. Я вже достатньо виклав, аби ви розумiли мотиви всiх моiх подальших учинкiв. Даймо спокiй моiм раннiм амурним походенькам i плавно перейдiмо до оповiдi про те, з чого, власне, розпочалася подорож до далекоi пiвденноамериканськоi краiни, де, за згадками очевидцiв, живе багато диких мавп, де хлопчаки вмiють копати м’яча ще до того, як навчаться говорити, де вiчно свiтить сонце та можна весь рiк ходити в самих шортах, ба навiть без них. Словом, про Бразилiю.

* * *

Карколомну iсторiю про моi бразильськi мандри слiд почати з того, що насп

авдi поiхати до Бразилii я намiру не мав. Напередоднi, цебто наприкiнцi серпня 2009-го, я тiльки-но повернувся з великоi подорожi до острова Пасхи, що у Тихому океанi, до якого натоптав шiсть тисяч кiлометрiв трьома пiвденноамериканськими краiнами (Еквадор, Перу та Чилi). Вiдтак навiть увi снi не мiг припустити, що всього лише через кiлька мiсяцiв доля вдруге закине мене у Пiвденну Америку. На той час я не планував податися до Бразилii навiть у дуже далекому майбутньому. Хотiлося вирушити до Сирii, поблукати Близьким Сходом, звiдки автостопом спуститися на пiвдень до Єгипту та Судану, можливо, назбирати трохи грошей i рвонути в Океанiю, – словом, що завгодно, але не Бразилiя. Тому для того, щоб ви краще зрозумiли причини нового походу у Пiвденну Америку, менi доведеться стисло та лаконiчно описати ту ситуацiю, в якiй я опинився пiсля повернення з острова Пасхи, зробивши невеликий екскурс у недалеке минуле.

Якщо говорити коротко – ранньоi осенi 2009-го мое життя складалося якнайлiпшим чином. Усе було добре. Навiть не добре, а класно. У мене настав повний дзен, чи феншуй, чи як там його називають китайцi, коли почуваешся абсолютно збалансованим – i морально, i фiзично. Життя нагадувало швейцарський годинник Patek Philippe або, ще краще, двигун спортивного Porsche Cayman – доладне й чудове ззовнi, просте та надiйне всерединi. Я працював сам на себе, заробляв достатньо, щоби вдовольняти своi невеликi потреби й потроху вiдкладати на наступнi подорожi. Крiм того, я багато писав, цебто мав дещо, чого не мають значно заможнiшi й бiльш забезпеченi за мене люди, а саме – можливiсть самореалiзацii, хай невелике, та все ж поле для самовияву. На початку вересня вийшли у свiт «Мексиканськi хронiки», що започаткували велику мандрiвну трилогiю. Мое щасливе майбутне яскраво палало й виблискувало перед очима, мiнячись, неначе полярне сяйво над Арктикою, причому, як ви вже зрозумiли, переважно рожевими кольорами.

Я навiть не припускав тодi, що менше нiж за пiвроку все – абсолютно все! – полетить шкереберть, i що найгiрше – винним у тому буду я сам…

Одначе це станеться аж за пiвроку, а поки що життя текло м’яко й розмiрено.

Свого часу, ще до того, як поiхати на навчання до Європи, податися у навiженi мандри Латинською Америкою та почати писати книжки, я досить довго працював у Киевi програмiстом, займаючись розробленням CAD-систем.[4 - CAD (Computeraided design) – САПР (Системи автоматизованого проектування).] CAD-системи – це спецiальнi комп’ютернi програми, що допомагають iнженерам-конструкторам швидше та якiснiше проектувати рiзнi об’екти, виконуючи замiсть них (цебто замiсть iнженерiв) певну частину роботи. Чим бiльшу частину роботи проектанта виконуе така програма, тим вона краща, i тим, вiдповiдно, тупiший проектант. Три роки я докладав максимум зусиль, роблячи украiнських iнженерiв щодень тупiшими й лiнивiшими, а потiм вирiшив покинути цю марудну справу. Сталося це здебiльшого через те, що одного дня я надибав сорокарiчного чоловiчка, який двадцять рокiв трудився програмiстом. Бiдолаха виявився блiдим, худим, затурканим i бородатим створiнням iз розхитаними нервами, неадекватною перцепцiею зовнiшнього свiту й незрозумiлим баченням свого мiсця в ньому. Вiн безперестану тарабанив ногою об пiдлогу з частотою 200+ ударiв за хвилину, чухався пiд пахвами та час вiд часу бився полисiлою головою об стiну. Я тодi, пригадую, подивився на нього, змiркував, що не впевнений, ким хочу бути через двадцять рокiв, зате точно знаю, що не маю нi найменшого бажання стати таким, як вiн. Так було покiнчено з програмуванням.

Утiм, трьох рокiв роботи з програмними кодами вистачило, аби я вiдкрив для себе одну просту, але далеко не очевидну iстину: за своею суттю процес написання будь-якоi комп’ютерноi програми цiлком i повнiстю вiдтворюе процес становлення людського iндивiда в суспiльствi. Загалом програмування – це наче дзеркало життя. Всi базовi закони та правила створення комп’ютерних програм можна без змiн та адаптацii застосовувати в життi.

Не буду заглиблюватися у фiлософiю та не завалюватиму вас надокучливими програмiстсько-свiтоглядними поняттями, iдеями та переконаннями. Якщо ви програмiст або маете хоч якийсь стосунок до програмування, ви зрозумiете мене без зайвих слiв. Коли ж ви далекi вiд програмування, просто повiрте менi на слово, а за можливостi попросiть знайомого програмiста розказати вам про спiввiдношення мiж законами coding’у та найважливiшими життевими принципами. Натомiсть перейду вiдразу до сутi.

Одним iз основних таких законiв, золотим правилом програмiста, е аксiома: коли все працюе – нiчого не чiпай!

Поясню детальнiше на прикладi з власного досвiду. Інодi «програмеру» доводиться не просто створювати користувацькi додатки та прикладнi бiблiотеки «з нуля», але й виправляти програмнi тексти своiх колег. Повiрте, iнквiзиторськi тортури – то нiщо порiвняно з намаганнями розiбратися в чужому кодi! Позаяк шляхiв вирiшення однiеi проблеми безлiч, то й алгоритми розв’язкiв, написанi рiзними людьми, мож

ть бути абсолютно рiзними. Такими рiзними, як арктична пустеля та тропiчнi джунглi. Через це iнодi легше застрелити розробника, а потiм застрелитися самому, нiж дiбрати шва у послiдовностi команд чужоi програми.

Проте бувае навпаки. Трапляеться, що молодi й недосвiдченi програмiсти з власноi iнiцiативи беруться переробляти коди колег. Ось, скажiмо, Вася, Петя чи Коля вiдкривае у debugger’i[5 - Bug з англ. означае «жучок». Програмiстським сленгом так називають помилки в текстi програми. Вiдповiдно debugger – це спецiалiзований модуль, який допомагае розробникам вiдшуковувати помилки у щойно написаному кодi. Якщо помилок не знайдено, debugger компiлюе код, цебто створюе з нього виконавчий *.exe файл програми.]вiдредагований i скомпiльований код, написаний його товаришем, якимось Сашком, Славком чи Микитою, дивиться на виструнчену послiдовнiсть циклiв, рекурсiй i пiдпроцедур та й каже:

– Ото вже цей Сашко (Славко чи Микита)! Хто ж так програми пише? Ай-яй-яй! Яке неекономне використання ресурсiв. І чого його тiльки в унiверi навчали? Це ж примiтивна задача, зовсiм простенький алгоритм, а вiн «роздув» програмний код до п’ятнадцяти тисяч рядкiв! Та тут можна все прописати, вклавшись максимум у п’ять тисяч…

Пiсля цих слiв Вася (Петя чи Коля), почухуючись вiд справедливого обурення, запасаеться пивом, закочуе рукави та починае безжально правити вихiднi коди, створенi Сашком (Славком чи Микитою)… Днiв так за три, маючи перед собою п’ятдесят тисяч хаотично переплетених рядкiв програмного коду й абсолютно неробочу кiнцеву програму, марно намагаючись знайти помилку в рядку за номером 40243, Вася (Петя чи Коля) замислиться над тим, що життя – то дуже iнтересна штука, що з вибором професii можна було б не поспiшати, i що Сашко (Славко чи, трясця його матерi, Микита) не такий уже й дундук, яким видавався три днi тому.

На хворобу за назвою «патологiчний потяг до оптимiзацii» страждають усi без винятку молодi програмiсти. Потрiбно щонайменше три роки стажу, щоби «програмер» нарештi розкумекав: код робочоi програми (цебто програми, що працюе вiдповiдно до заданого алгоритму правильно та без збоiв), хай який недосконалий чи неоптимальний, нiзащо, за жодних умов не можна змiнювати чи оптимiзувати. Навiть коли програма робить усе правильно, а ти не знаеш чи не розумiеш, чому i як вона працюе, однаково не слiд нiчого чiпати!

Я веду до того, що це правило можна (i треба, чорт забирай!) застосовувати до людського життя. Чуваки, якщо у вашому життi все гаразд, заклинаю: не намагайтеся зробити його кращим!!!

Станом на початок осенi 2009-го менi всього вистачало. Усе працювало злагоджено, гармонiйно та ритмiчно. Усього було вдосталь – як я вже говорив, то був феншуй, глибокий i всеосяжний консонанс мiж ангелами та демонами в моiй душi. Я почувався задоволеним усiм i жив на повну, та, як це завше трапляеться, вказуючи на скалку в чиемусь оцi, я не бачив дровиняки, котра стирчала з власного.

Словом, усе складалося просто чудово, мов у кiно, – блiн, мов у казцi! – поки одного дня я не надумав, що настав час зробити таке чудове життя ще кращим, цебто, висловлюючись програмiстськими термiнами, проапгрейдити його, i… вирiшив закохатися.

Твою дивiзiю вперед…

* * *

Що ж цього разу? Звали ii… хм… звали ii… ну, скажiмо, Маруською ii звали. А що? Гарне iм’я. Це ж не якась там Тракторина чи, прости Господи, Даздраперма.

Маруська працювала в американському посольствi в Киевi асистентом якихось дуже серйозних проектiв, що стосувалися боротьби з хабарництвом у щiльних рядах народноi украiнськоi влади. Вона файно лопотiла англiйською (з чудовим американським акцентом), але жахливо цiлувалася, прокушуючи менi губи до кровi. Вона була гарною, такою гарною, що аж очi рiзало. Ефектна (люблю це слово!) синьоока блондинка з кучерявим вiд природи волоссям. Середнього зросту, з iдеальною фiгурою.

Маруська мала жвавий i веселий характер. Могла легко вписатися в будь-яку компанiю та пiдтримати розмову на будь-яку тему. Інодi, серед своiх i тiльки за доконечноi потреби, могла соковито лайнутися, що, проте, лиш додавало iй певного шарму, якоiсь хлопчачоi прямолiнiйностi та вiдчайдушностi. До Марусi залицялися голова податковоi адмiнiстрацii мiста Киева, хтось iз вищих киiвських ментiв, два череватi депутати вiд Партii регiонiв i одне пiдстаркувате мурло з Канади, яке, за його словами, було нащадком вiдомого графського роду. Вони всi мали квартири в Киевi, дорогi блискучi машини, дружин, дiтей i великi животи, словом, усе, про що тiльки може мрiяти сучасна синьоока кучерява бiлявка.[6 - Бiлявки, без образ! Вважайте, що я написав це у станi афекту!]

На час мого знайомства з Маруською до моiх активiв можна було зарахувати лише кiлька виданих друком книжок про 3D-моделювання, пiвтисячi шикарних знiмкiв з фiордiв на пiвночi Норвегii, пiвтора десятка захопливих iсторiй iз джунглiв на пiвднi Мексики, два гарнi мечi, прикупленi пiд час поневiрянь Європою, незакiнчене PhD у Швецii та дев’ятнадцять модельок пасажирських лiтачкiв

масштабi 1:500. Звiсно, я мiг би посперечатися, але, по сутi, програвав тим товстомордим пердунам за всiма статтями.

А проте, панове, чудеса таки трапляються у цьому свiтi! Сталося так, що ми з Маруською… нi, не закохалися одне в одного до нестями. Спочатку ми просто потоваришували.

Уперше ми зустрiлися ще задовго до подiй, про якi йдеться у цiй книзi. Нас познайомила спiльна подруга. Я тодi був iще зовсiм юним, Маруська зустрiчалася з iншим хлопцем, а тому певний час ми з нею пiдтримували винятково офiцiйнi стосунки. Однак якось зовсiм непомiтно почали зближуватися. Я не знаю, що вона знайшла в менi. Мене ж приваблював ii розум, безпосереднiсть i невичерпна енергiя (iншими словами, таке саме, як i в мене шило в задницi). А потiм… я поiхав на тривале навчання до Швецii (бiльшiсть знайомих пророкувала, що я навiки застрягну в Стокгольмi).

Незважаючи на вiд’iзд, я не поривав контактiв iз Маруською. Ми повсякденно переписувалися в Інтернетi, я регулярно надсилав iй своi фото й описи мандрiвок Європою, вона пересилала знiмки себе прекрасноi пiд час рiзноманiтних вiдряджень до Сполучених Штатiв i дiлових поiздок разом iз мiлiцiянтами й депутатами (борцями з корупцiею) Украiною.

Тож якийсь час ми з Маруською просто дружили. Дружили, дружили, аж поки я не осягнув, що все зайшло аж надто далеко i якось ми вже аж дуже дружимо. Це, певна рiч, почало мене непокоiти. Я все частiше думав про неi не тiльки як про друга, однак пiвтори тисячi кiлометрiв мiж Стокгольмом i Киевом утримували мене вiд будь-яких рiшучих крокiв. Я взагалi не був певен, чи прагну стосункiв iз такою впевненою в собi, самодостатньою та рiшучою жiнкою. Ну, ви мене розумiете… Така як вiзьме в оборот, то забудеш, як маму рiдну звати…

Зате Маруська виявилася напрочуд проникливою. Дiвчина миттю вiдчула, що я дав слабинку, а мое мiцне й непорушне парубоцьке пiдгрунтя захиталося, вкрившись глибокими трiщинами. Вiдтак, не гаючи дарма часу, за першоi ж слушноi нагоди кучерявка рвонула в атаку.

Така нагода незабаром випала. На початку жовтня 2008-го я прикотив на тиждень до Украiни. Прилетiв на запрошення Еда, свого товариша та побратима, який хотiв, щоб я був старшим дружбою на його весiллi. За кiлька днiв до Едового весiлля ми з Марусею зв’язалися телефоном i домовилися про зустрiч.

Попервах я був невимовно радий ii бачити. Я навiть не здивувався з того, як застрибало мое серце, коли вперше за останнi мiсяцi вгледiв ii золотавi кучерi, стриману дiлову посмiшку й оманливо-наiвнi синi очi.

Сидячи в кафе на Контрактовiй площi, ми з Марусею нiби ненароком завели розмову про наше бачення серйозних стосункiв. Говорили, не називаючи iмен, про гiпотетичнi взаемостосунки мiж гiпотетичним чоловiком i гiпотетичною жiнкою. Цебто без прив’язки до реальних персоналiй. Маруська ненав’язливо та методично розхитувала мою оборону, твердячи, що гiпотетична жiнка ii вiку вже давно мала б вийти замiж i виховувати дiтей, тодi як ii гiпотетичний чоловiк мусив би заробляти грошi. Вона мотивувала свою позицiю тим, що, по-перше, так роблять усi жiнки, i якщо дiвчина у двадцять п’ять рокiв (WTF?! – М.К.) ще не вийшла замiж, це означае, з нею щось не так, i, по-друге, час не минае безслiдно, а тому з кожним роком цiй гiпотетичнiй жiночцi буде все важче й важче знайти гiдного супутника життя. Я вiдстоював дещо iншi погляди, стверджуючи, що все це застарiлi, нерозумнi й нiкому не потрiбнi у третьому тисячолiттi стереотипи, що життя в нас одне, й жити потрiбно саме тут i зараз, а одруження е анахронiчною iнституцiею, що може вiдiбрати в гiпотетичного чоловiка його найкращi роки життя.

– Уяви широченний простiр долини Анауак, – розказував я Марусьцi про своi мандри Мексикою, – десь далеко на горизонтi вимальовуються гори, лiворуч пiдноситься у височину пiрамiда Мiсяця, вiд неi на п’ять кiлометрiв на пiвдень тягнеться полотно Дороги мертвих, затиснуте з бокiв меншенькими пiрамiдами. А там далi, за дорогою, здiймаеться грiзне громаддя пiрамiди Сонця. І ти стоiш посеред усiеi цiеi краси, ти один, i тiльки вiтер розчiсуе твое волосся, i тiльки кришталевий обшир неба над головою. Уявляеш?

– Я хочу сiм’ю, – говорила Маруська й пильно, наче удав кролика, споглядала мене.

– Або ще, – я вдавав, що не чую ii, – джунглi, густi, мов смола, непрохiднi джунглi. Уже кiлька годин ти тюпаеш за провiдником, i здаеться, що час спинився зовсiм, аж зненацька твоему поглядовi вiдкриваеться древне загублене мiсто майя, величнi палаци, пiрамiди, храми, й усе повите лiанами, вкутане дрiмучою зеленню. Уявляеш? І тодi ти перестаеш хотiти дорогих машин, мажорного й глевкого життя. Хочеться жити по-справжньому, подорожувати, бачити й пiзнавати свiт!

– Я хочу дитину, – торочила Маруська. – І нормального чоловiка.

– А ще ж е Перу! – кричав я. – Перу! Перу-у-у! – І бив себе кулаком у груди. – Свобода, яку можеш вiдчувати кожною клiтинкою тiла! Мачу-Пiкчу! Свiжий вiтер, сповнений шепотом гiр! А ще безмежний Тихий океан. Хвилi пш-ш-ш… пш-ш-ш… Чуеш, вiдчуваеш? І острiв Пасхи!!! Найб

льша загадка сучасного свiту! Багатотоннi кам’янi велетнi, на яких можна, не вiдводячи погляду, дивитися годинами! Га?!

– Я хочу машину, – незворушно, наче слiдчий на допитi, казала Маруська, – можна зовсiм маленьку, «хетчбек»…

– Ми молодi, ми вiльнi! – не вгавав я. – Навiщо одягати на себе кайдани, закопуватися хробаком у землю? Ну для чого?! Свiт такий великий! Свiт безмежний! Ти розумiеш?

– Так, я розумiю, – вторувала кучерява дiвуля, – але я хочу квартиру, можна зовсiм маленьку, однокiмнатну, i нормального вiдданого чоловiка. І дитину…

Маруська, безперечно, була вельми проникливою, та стратег з неi вдався нiкудишнiй. На такi ii слова я здригався та мимоволi починав перебирати в головi можливi шляхи вiдступу. На той час для мене це був повний game over, а тому, вiдгулявши Едове весiлля, я зiбрав своi нечисленнi манатки й звалив назад до Швецii. Питання про остаточне визначення, до якоi категорii належать нашi з Марусею стосунки, знову зависло в повiтрi на неозначений термiн.

* * *

Одначе життя тривало. Спливло зовсiм небагато часу, i ми з Маруською знову зустрiлися. Цього разу напередоднi Нового року, коли я прилетiв на Батькiвщину перед початком зимових свят.

Я довго чекав на неi в кав’ярнi «Купiдон», вiдчуваючи, як десь над шлунком поволi загусае роздратування. Та коли панi зрештою зволили з’явитися, пекучу образу миттю видуло з голови. Я був вражений. Кучерявка виглядала яскраво, блискуче, наче новенький нiмецький спорт-кар Porsche Cayman. Хоча нi, Porsche Cayman я вже раз використав як порiвняння. Тодi вважайте, що вона виглядала, нiби Audi R8 щойно iз салону: випещена, доглянута, впевнена в собi, з миготливо-кокетливими iскорками у великих синiх очах. Із ледь помiтною посмiшкою на тонких губах. Я скулився, вiдчуваючи, як спиною забiгали мурашки, а в животi щось залоскотало, проте погляду не вiдвiв.

Великий об’емний знак питання й надалi висiв помiж нас. Я чомусь подумав, що ми не зможемо надалi спiлкуватись, не з’ясувавши просто тут i зараз, хто ми е одне для одного. Попри це, добрi пiвгодини ми розмовляли на вiдстороненi й банальнi теми. А потiм… я не знаю, що на мене найшло. Я висолопив язика й, увесь пiтнiючи вiд хвилювання, офiцiйно запропонував Марусьцi зустрiчатися.

Певна рiч, вона менi вiдмовила. Ще навiть не сформулювавши своеi пропозицii, я збагнув, що отримаю межи очi холодну вiдмову. Достатньо було одного погляду на мою спiврозмовницю, щоби це зрозумiти. (Хоча, щиро кажучи, я вже тодi запiдозрив, що ii вiдмовка – нiщо iнше, як дзеркальна реакцiя, зумовлена моею непоступливiстю й пацанячими вибриками пiд час нашого попереднього, «осiннього» побачення).

Тож Маруська хвилин п’ять нiмувала, дивлячись кудись повз мене. Зрештою бiлявка тяжко зiтхнула на знак прийняття непростого рiшення й повернула голову в мiй бiк. А тодi проказала фразу, котра неждано-негадано повернула бесiду в цiлком несподiване русло.

– Нi, Максе. Я не можу погодитись. Ти наче вiтер: сьогоднi е, завтра нема, – тихо промовила дiвчина, крадькома спостерiгаючи за моею реакцiею.

Я стрепенувся. Чари на якусь мить зникли. Вони навiть не розвiялись, нi, iх зiрвало дужим поривом штормового вiтру, немов погано зарифлене вiтрило на щоглi вiтрильника. Зрiдка у мене трапляються моменти просвiтлiння. «Чорт, а й справдi, – застигло в моiй головi, – я наче вiтер! Я – вiльний! Вiльний, мов вiтер у полi, мов птах у небесах».

Менi, знаете, дуже заiмпонувало ii порiвняння. Я холодно всмiхнувся.

– Твоя правда. Ти навiть не уявляеш, як ти маеш рацiю, – сказав я iй. – Але ще бiльше ти, мабуть, не уявляеш, який я щасливий iз цього. Прощавай.

Маруська позеленiла.

– Іди в жопу, Кiдрук!

* * *

Як бачите, спочатку я вiдбувся «легким переляком», i все могло б закiнчитися по-доброму, а не так, як воно закiнчилося. Одначе тодi ви не прочитали б цiеi книги…

Минули довгi шiсть мiсяцiв. За цей час дещо змiнилось у моему життi.

Менi до чортикiв набридло розмiрене, передбачуване й нудне до неможливого життя у Швецii. Щодень бiльше аспiрантура нагадувала застояне болото, котре невпинно затягувало мене на дно, до спокiйного, проте безперспективного глевкого iснування. Я проводив розрахунки, будував графiки, писав абсолютно нiкому не потрiбнi статтi. Я не виконував жодноi корисноi роботи, я лише псував папiр! І байдуже, що за це менi добре платили. Найгiрше – я мусив надалi дотримуватись суворих правил, продовжувати бовтатись у багнi, iнакше система просто вiдторгнула б мене, перетворивши на забутого суспiльством невдаху. Я все частiше думав, що не можу погодитись iз тим, щоби провести свое життя в тiснiй i темнiй шкаралупi якого-небудь задрипаного офiсу чи унiверситетськоi кафедри, замiсть ароматiв тропiчного лiсу чи крижаного вiтру мускулистих гiр нюхати пригорiлий пил iз серверноi, вдихати пластикове повiтря з кондицiонерiв i вихлопнi гази своiх спiвкамерникiв.

Нещодавно я закiнчив читати автобiографiчну книгу Марка Твена «Roughing It»[7 - «Гартування» (англ.). У росiйському перекладi – «Нале

ке».] (1871), де автор оповiдае про раннi мандрiвки тогочасним Диким Заходом. Твен аж п’ять рокiв тинявся прерiями, займаючись чим доведеться: розробляв родовища срiбла, шукав золото, переганяв худобу, видавав газети, але переважно просто байдикував, споглядаючи життя нацii. Проте вiн не бiдував, завжди знаходячи засоби для iснування. Пiд час прочитання книги я неодноразово замислювався: чому пiвтора столiття тому люди могли спокiйно подорожувати, не переймаючись тим, чим прогодуватися й де жити? Як я знаю, вiдтодi населення нашоi планети зросло приблизно у вiсiм разiв. Водночас поява безлiчi сучасних машин, апаратiв i роботiв пiдвищила продуктивнiсть працi в сотнi й навiть тисячi разiв (у технологiях, пов’язаних iз комп’ютерами та цифровою обробкою даних, узагалi йдеться про сотнi тисяч i мiльйони разiв). Менi нiяк не вдавалося втямити, чому пiвтора столiття тому людина могла насолоджуватися вiльним життям, а нинi, через сотню рокiв бурхливого розвитку, трiумфу прогресу та науковоi думки, вона часто опиняеться в тiсному ярмi соцiальних умовностей, яке мусить тягти, не пiдiймаючи голови, до кiнця своiх днiв? Як так сталося, що технологii, котрi мали подарувати свободу, перетворили на раба? Я зовсiм не закликаю громити машини, кутатись у звiринi шкури й повертатися до життя в печерах. Я лише звертаю увагу на те, що причина, мабуть, криеться в самих людях. Людина сама створила безглузду систему, в якiй, переконуючи себе, повинна шкрябатися вгору в гонитвi за примарними iдеалами. Може, варто зупинитись i просто спробувати жити?…

Доки не пiзно, я вирiшив розпочати все спочатку. Велика подорож до Пiвденноi Америки та на Рапа Нуi влiтку 2009-го остаточно переконала мене, що я на правильному шляху.

А тепер, власне, повернiмося до того, з чого я почав цю розповiдь.

Отож у серпнi 2009-го я прилетiв додому аж iз острова Пасхи. На ту мить до моiх активiв додалися ще двi тисячi знiмкiв iз Перу, Еквадору та Чилi, татуювання з острова Пасхи й чотири новi модельки пасажирських лiтачкiв. Водночас, попри стрiмкий крах моеi науковоi кар’ери, я заробляв достатньо, аби вдовольняти своi невеликi потреби. Та найважливiше – я робив те, що хотiв, i був абсолютно вiльним. Я по-справжньому насолоджувався життям, я смакував ним, як нiколи ранiше.

І треба ж було так усе зiпсувати?…

Я не знаю, як довго мiг тривати цей безхмарний i благословенний фен-шуй, якби не мiй дурнуватий потяг до оптимiзацii. Невдовзi пiсля повернення з двомiсячноi подорожi настав той знаменний момент, коли я здуру вирiшив узятися за покращення свого життя. Чорт забирай, менi наче пелена очi заслала.

…Ми зустрiлися на День Незалежностi. Довго гуляли набережною, потiм поiхали в парк над Андрiiвським узвозом. І нiяк не могли наговоритися.

Цього разу «просвiтлiння» не настало. Маруська виглядала ще гарнiшою, нiж завжди. І я подумки пообiцяв собi, що просто так ii не вiдпущу. (Бо треба було покращувати житiе свое, йолки-маталки!) Пiд час бесiди я знову зачепив тему стосункiв, потому вдруге, цього разу значно акуратнiше, запропонував бiлявцi вивести нашi взаемини на якiсно новий рiвень.

Певно, я ходив у сяйливому ореолi свободи та бунтарства, котрий завше приписують представникам творчих професiй, якi демонстративно плюють на усталений лад. А може, все було набагато простiше й насправдi визначальну роль вiдiграло те, що я бiльше не збирався iхати до Швецii й залишався в Киевi. Хай там як, але Маруська бiльше не викаблучувалась i з радiстю погодилася.

Ось так, сам того не розумiючи, я внiс елемент нестабiльностi в абсолютно рiвноважну й злагоджену систему свого дзен-життя…

Щоправда, спочатку все було в шоколадi. Два наступнi мiсяцi я взагалi почувався наче в райському саду.

Вона була моею Музою. Вже за кiлька тижнiв я не мiг думати нi про що iнше, крiм неi. Менi подобалося, як пахне ii волосся. Менi подобалося обiймати ii стан, вiдчуваючи, як вона подаеться та притискаеться до мене. Менi подобалося слухати, як вона говорить i як зрiдка шпарко лаеться, кумедно надимаючи губки. Цвiрiнькати хотiлося вiд щастя.

Однак я не розписуватиму тут усi отi любовнi шури-мури, квiтково-шоколадний перiод i т. iн., ви це в iнших книжках прочитаете (у Шекспiра, наприклад). Натомiсть перейду вiдразу до сутi, до, так би мовити, неприкритоi правди життя.

Я навiть не помiтив, коли саме все пiшло не так. У якомусь мiсцi замiсть того, щоб ударити по гальмах i помiркувати, у що трансформуються нашi взаемини, я навпаки, заховавшись за скельцями рожевих окулярiв, пустив усе самопливом. Я знову дозволив собi захопитися понадмiру, я надавав надто великого значення ii словам, урештi-решт я пiдпустив ii занадто близько до себе. На жаль, коли я зрозумiв, що Маруська починае цим користатися, я вже не хотiв ii вiдпускати. Якийсь час, бездумно iгноруючи заклики здорового глузду, вперто переконував себе в тому, що тримаю руку на пульсi подiй. Одначе стосунки – це наче бурхливий гiрський потiк пiд час повенi. Гарантований спосiб дати маху – думати, що ти iх контролюе

.

Одного дня мiж мною та кучерявкою стався вельми неприемний епiзод, через який ми дуже посварилися. Пiсля того мое iдеальне життя почало незворотньо трiскатися й розлiтатись на скалки майже на очах. Не вдаватимусь у подробицi, щоби не виставляти в невигiдному свiтлi себе чи Маруську та не робити iз цiеi книги черговий любовний роман. Я лише констатую звершений малоприемний факт: одного чудового жовтневого дня все полетiло шкереберть, а мiй райський безхмарний Едем перетворився на чорний Мордор.

* * *

Я почувався боксером пiсля нокдауну…

Була субота. Для того щоби трохи охолонути й заспокоiти нерви, я, захопивши mp3-плеер, пiшов блукати Киевом. Погода видалася чудовою. Не пригадую напевне, та, здаеться, я натоптав тодi кiлометрiв п’ятнадцять, щоправда, так i не притлумивши внутрiшнього жару.

Пiсля повернення додому намагався хоч чимось себе вiдволiкти. Проте щойно я скеровував свою увагу в якесь бiльш практичне русло, як ii миттю, неначе потужним електромагнiтом, вiдтягувало назад, i перед очима знову спливав образ усмiхненоi кучерявоi бiлявки.

Зрештою я спробував уявити, що порадив би в цiй ситуацii Мiгель. (Якщо пам’ятаете, Мiгель – це мексиканець, з яким я жив в однiй студентськiй квартирi першi пiвроку, проведенi у Стокгольмi.[8 - Бiльш детально див. «Мексиканськi хронiки».]) Ми з ним нерiдко обговорювали дiвчат, розробляли методики рацiонального поводження з ними та навiть пiдготували власну класифiкацiю цього маловивченого наукою виду (див. Додаток А наприкiнцi книги). Та що там, Мiгель у всiх питаннях, що стосувалися протилежноi статi, був справжнiм експертом.

– Чувак, – iнодi критикував мене мексиканець, – у тебе вiд початку неправильний пiдхiд. Ти починаеш мутити з ними, як iз рiвними за iнтелектом. І саме в цьому криеться твоя найбiльша помилка!

Мiгель дуже любив патякати на цю тему. Бувало, вiн казав:

– Історiя не знае жодного факту, щоб цивiлiзацiя поперла проти дикунства та варварства. Нормани побили саксiв, готи й гуни сплюндрували Римську iмперiю, хрестоносцi мiсили з гiвном iнтелектуалiв-арабiв, Кортес за рiк повалив на колiна суперрозвинену державу ацтекiв, Пiсарро дав прочухана багатомiльйоннiй iмперii iнкiв, Наполеон, а потiм i Гiтлер набили гулi у варварськiй Росii.

– Не розумiю, до чого ти хилиш… – зауважував я.

– Коли ведеш вiйну, – брався пояснювати кудлатий мексиканець, – а секс i кохання – це нiщо iнше, як вiйна, ти повинен бути на одному рiвнi iз супротивником, навiть якщо цей супротивник тобi поступаеться. Тiльки так ти зможеш завдати вiдчутного удару й, зрештою, перемогти. Не намагайся застосовувати проти них логiку, це однаково що бiгати за тарганами з гранатометом!

– Однаково не зрозумiв, – вторував я.

– От уяви, наприклад, звичайнiсiнького таргана. Уявив?

– Ага.

– А тепер уяви себе з гранатометом.

– Ну, уявив.

– А тепер подумай i скажи, хто сильнiший: тарган чи ти з гранатометом?

– Звiсно, що я!

– Правильно! Але якщо ти спробуеш боротися з тарганом за допомогою гранатомета, то зможеш лише пiдсмажити самого себе, але аж нiяк не зашкодиш таргану. Так от, використовувати проти дiвок логiку – це ганятися за тарганом iз гранатометом!

Мiгель мав у запасi один коронний прийом, простенький трюк, фокус за назвою fake finger.[9 - Фальшивий палець (англ.).] Мексиканець часто застосовував його спецiально для того, щоб привертати увагу та зав’язувати стосунки з дiвчатами, якi на перший погляд видавалися скутими й абсолютно неприступними. На основi сприйняття дiвчатами цього фокуса вiн згодом вибудовував цiлi теорii в галузi психологii жiночоi половини людства. Вiдбувалося все так. Мiгель пiдходив до обраноi дiвулi чи групи дiвчат i просив одну з них потримати в руках невеликий (10?10 см) клапоть тонкоi яскравочервоноi тканини. Збентежена дiвчина кiлька секунд переминала в пальчиках шматок сукна, переконуючись, що вiн не вирiзняеться нiчим особливим. Потому мексиканець забирав матерiал i на очах дiвчини великим пальцем правоi долонi ретельно заштовхував його у мiцно стиснутий лiвий кулак. Коли червона ганчiрка повнiстю зникала в затиснутiй долонi, хлопець, усе ще тримаючи великий палець у кулацi, кiлька разiв картинно дмухав на руки i… рiзким порухом розводив iх урiзнобiч, показуючи, що клапоть безслiдно зник. Дiвчата, зрозумiло, роззявляли роти й починали допитуватися, куди подiлося сукно? Ось так ми знайомилися…

(Увесь секрет у тому, що Мiгель завчасу ховав у лiвому кулацi штучний гумовий палець – точну модель великого пальця людини з отвором усерединi. Вiдтак шматок тканини заштовхував не у стиснуту лiвицю, а у фальшивий палець, саме в який насамкiнець фокусник i встромляе великий палець правоi руки. Пiсля того як долонi розведено вбiк, милолицi глядачки шукають очима яскраво-червоний клапоть тканини й не звертають уваги на те, що один iз пальцiв у фiгляра гумовий! Для успiшного завершення фокуса гумовий палець необхiдно непомiтно зняти й сховати до кишенi штанiв.)

Мiгель випробовував цей трюк на фiнках, француженках, нi

кенях, росiянках, iталiйках i навiть таiландках. І не було жодного разу, щоб цей тупий – тупий до неможливого! – фокус не спрацював.

– Вони хочуть того ж що й ми, але чекають, доки ми почнемо дiяти, – пояснював Мiгель. – Звiсно, можна пiдiйти та просто ляпнути щось на зразок «давай потанцюемо», або принести букет квiтiв, або писати любовнi листи, але це тупо, чувак, це так ту-у-упо! Досить вигадати щось оригiнальне, щось яскраве й несподiване, таке, на що дiвки не очiкують, i вони всi твоi, чувак.

– У тебе трохи однобоке бачення проблеми, чувак, – стримано вiдповiдав я.

– Вони мавпи, чувак, то й поводься з ними, як з мавпами! – кричав мексиканець.

– Друже, ти помиляешся, – палко заперечував я. – Жiнка – це iдеал, жiнка керуе свiтом, вона надихае чоловiка, примушуе його бути кращим, анiж вiн е насправдi, ii тiло прекрасне, ii…

Мiгель вiдмахувався вiд мене й мотав кудлатою головою.

– Ти телепень, Максе, хоч i пишеш дисертацiю, але ти est?pido,[10 - Дурень (iсп.).] бо якщо не ставитимешся до них, як до мавп, вони почнуть ставитися до тебе, наче до мавпи.

Тут я прикушував язика та йшов працювати над дисертацiею…

…То що сказав би Мiгель? Що б вiн порадив?

* * *

Але Мiгеля поряд не було.

Тож сяк-так пересидiвши першу нiч, – переважно дивлячись на мiсяць i зосереджено жуючи шмарклi, – я був змушений човгати по пораду та розраду до iншого свого товариша, який, на щастя, виявився пiд рукою.

Звуть його Алекс. Хоча вряди-годи, залежно вiд настрою, я кличу його або дуже просто – Саня, або ж екзотично й зменшено – Алi. Ми познайомилися рокiв iз п’ять тому й на цю мить спiльно працювали над одним згиблим i безпросвiтним проектом, який, як ми тодi гадали, мусив зробити нас мiльйонерами.

Алекс (вiн же – Саня, вiн же – Алi) на чотири роки старший за мене. На вигляд невисокий, але кряжистий i пiдтягнутий, спортивноi тiлобудови хлоп. У минулому – боксер-любитель. У нього виразнi й миготливi очi невизначеного кольору, прямий короткий нiс, острiшкувате русяве волосся та вiчно розтягнутий у посмiшцi рот. За характером Алекс – безкомпромiсний оптимiст i жартiвник, через що у нього в друзях ходить заледве не пiв-Киева. Такого живчика й веселуна ще треба пошукати. Здаеться, немае на свiтi такоi ситуацii, котра б примусила хлопця засумувати. За жодних умов, навiть у час найбiльшоi скрути, вiн не опускае рук i завжди тримае хвiст пiстолетом. Крiм того, вiд багатьох наших спiльних знайомих я не раз чув, що Алi виручав своiх друзiв у хвилину найбiльшоi скрути. Мабуть, саме за це його найбiльше цiнують i поважають.

Протягом останнiх мiсяцiв, пiд час спiльноi роботи, ми з Алексом помiтно зблизилися, саме тому я посунув до нього по розраду. Наступного ранку, нiчого не втаюючи, розповiв усе Алексовi. Мiй друзяка довго обмiрковував почуту iсторiю, а тодi здивував мене, розважливо порадивши:

– Зателефонуй iй.

– Ти що?! – Я аж захлинувся вiд обурення. – Зателефонувати iй першим?! Та нiколи в життi! Що б я взяв i зателефонував? Та я ж…

Алi жестом примусив мене вмовкнути. Я заглух, подумавши, що Мiгель нiзащо не порадив би такого паскудства. Не знаю достеменно, що б мексиканець вигадав у такiй ситуацii, але вiн напевне заборонив би менi телефонувати iй першим.

Але в тому то й заковика, що Алекс – то далеко не Мiгель.

– Зателефонуй, – серйозно й розсудливо повторив мiй товариш. – Можливо, вона не вiдповiсть. Можливо, просто пошле тебе на фiг. Але ти повинен iй зателефонувати, вона ж не якась там лушпайка.

Я хотiв спитати, хто така лушпайка, та вирiшив, що краще, мабуть, менi цього не знати…

Пiсля обiду в недiлю я знову опинився у себе на квартирi сам на сам зi своiми демонами. Я спробував почитати (про те, аби щось написати, не могло бути й мови; я остерiгався, що в такому станi замiсть оптимiстичноi та життествердноi adventure story склепаю якийсь кошмарний хорор iз горами трупiв, вивернутими кишками та розмазаними по стiнах мiзками). Розгорнув черговий томик Марка Твена, але не змiг просунутися далi першого абзацу. Якiсь чорти роздмухували в моiх нутрощах пекельне вогнище.

Я раптом зрозумiв, що через неi втрачаю абсолютно все. Складалося враження, наче цей розрив зробив iз мене iнвалiда. Я почувався самотнiм, нiкому не потрiбним гвинтиком, який вiдвалився вiд машини. Я просто випав iз життя. А тодi до мене несподiвано дiйшло: я бiльше не можу писати! За останнi днi менi не вдалося вичавити iз себе навiть рядочка, навiть пiвречення, що потiм не дратувало би мене своею кострубатiстю та банальнiстю. Я не знав, скiльки це триватиме, i тому страшенно злостився, та не мiг нiчого вдiяти. Чи мiг?…

І тодi… вирiшив зателефонувати.

Нинi я розумiю: це було помилкою. Зовсiм не через те, що я набрався смiливостi й зателефонував першим. Насправдi рiч у тiм, що пiд час руйнацii стосункiв завжди е певна межа, пiсля якоi бiльше неможливо повернути назад. Навiть якщо дуже кортить.

У фiзицi використовують таке поняття – ентропiя. Це функцiя стану будь-якоi системи, що е мiрою незворотног

розсiювання енергii. З математичноi точки зору ентропiя слугуе пiдтвердженням того, що всi процеси у природi незворотнi. Якщо ви гепнулися з десятого поверху, вас, звiсно, можна пiдняти назад, але не можна повернути ваш стан до початкового. Або якщо ви пiд час снiданку ненароком розбили чашку з чаем, то можете зiбрати його губкою зi столу та зцiдити назад у чашку, та це вже буде iнша чашка й навiть iнший чай, оскiльки певна частина рiдини лишилася на столi та в губцi, якась частина випарувалась, а решта ввiбрала в себе трохи вашоi енергii, поки ви вичавлювали мокру губку над новою фiлiжанкою. Так ось, ентропiя наших стосункiв незмiрно зросла, що означало – шляху назад бiльше немае.

Жаль, я про це тодi не думав.

Я натиснув кнопку виклику, дивлячись, як на екранi мобiлки блимае ii номер. Я мiркував лише про те, щоб стулити все докупи. Силкувався якомога швидше повернути все назад. Але назад вороття не було. Сподiватися на таке – це вiрити, що вода, яка вилилась iз перекинутоi склянки на пiдлогу, зможе пiднятися у склянку тим же шляхом, яким вихлюпнулася назовнi…

Я справдi був est?pido, як казав Мiгель, бо не розумiв, що щастя не може залежати вiд чого-небудь зовнiшнього, чогось, що не виходить iзсередини тебе. Особисте щастя не може бути щастям, коли воно залежить вiд iншоi людини.

Вона таки вiдповiла.

– Алло… – голос звучав сухо та непривiтно.

– Е-е-е… Привiт…

Мовчання.

– Що робиш? – хутко спитав я, аби хоч чимось заповнити вакуум помiж нами.

– Та нiчого… Хочу подивитись якийсь фiльм.

Я раптом напрочуд чiтко зрозумiв, що не повинен був телефонувати. Кожна ii фраза здавалася ворожою. Але вiдступати не мав куди.

– Сьогоднi чудовий день, – повiльно промовляю, ретельно обмiрковуючи кожне слово; погода направду видалася славною. – Може, прогуляемось?

– Нi, – без вагань вiдповiла Маруська. – Немае настрою, – а тодi ледь чутно додала: – Вибач.

Я прикусив губу, щоб не ляпнути нiчого зайвого, й розiрвав зв’язок.

«Лушпайка», – подумав я.

Зцiпивши зуби, вiдчув, як у грудях закипае розплавлена сталь, просочуеться крiзь ребра та вологими гарячими плямами огортае шию.

І це вже був не нокдаун. То був нокаут. Глибокий нокаут, пiсля якого довго не приходять до тями.

Резюме до цього Роздiлу:

Краще – це ворог хорошого. Коли життя працюе гладко й злагоджено, немов швейцарський годинник, не треба нiчого покращувати!!! Залиште все, як е…

Роздiл 2

Здавалося б, а до чого тут Бразилiя?

І ось ти вже зловлений у власному гнiздечку, i речi, якими ти володiв, тепер володiють тобою.

    Чак Паланiк. Бiйцiвський клуб

А й справдi, Кiдрук, запитаете ви, що це таке: до чого тут Бразилiя?!

Із усiею вiдповiдальнiстю запевняю вас, панове: ми вже за декiлька крокiв вiд неi. Зберiться, потерпiть i дотягнiть до кiнця цього роздiлу. А я (перед тим як перейти до мандрiв безлюдними непролазними нетрями в серцi Пiвденноi Америки) доведу до кiнця скорботно-романтичну iсторiю, через яку мене вдруге за кiлька мiсяцiв потягло на iнший бiк Атлантики.

Два днi пiсля розриву з Маруською я ходив сам не свiй. Геть зачучверiв через те кучеряве дiвчисько. Роботу виконував абияк, майже нi з ким не говорив, а коли й перемовлявся, то лаконiчними безбарвними фразами, бездумно дивлячись кудись убiк, наче й не зауважуючи свого спiврозмовника. Друзi та знайомi були враженi вiд такоi разючоi та гвалтовноi змiни мого настрою, окремi навiть почали вважати мене вередливим диваком, який без усiляких мотивiв надимаеться, мов бурундук, i самим лише виглядом псуе настрiй усiм навкруги. І тiльки Алекс знав справжню причину мого невiдрадного трауру.

Опiвднi третього дня, бiльше не маючи сил терпiти мою кислу мордяку, Саня потягнув мене у «Вiолет» обiдати. Сподiвався, що пiд час трапези я розбалакаюсь i менi хоч трохи полегшае.

Чепурний ресторанчик «Вiолет» розташувався у напiвпiдвальному примiщеннi «Індустрiалбанку», чия бiла багатоповерхова будiвля стримiла одразу навпроти нашого офiсу. Навiть не накинувши курточок, ми перемахнули через дорогу та заскочили до ресторацii. Всерединi кiлька потомлених i блiдих, як вампiри, банкiвських клеркiв поквапливо прикiнчували ситнi ленчi.

Алекс одразу замовив собi бiзнес-ленч. Не вчитуючись у назви страв, я машинально перегорнув декiлька сторiнок меню, пiсля чого замовив грецький салат.

– Пф-ф-ф, – пирхнув Алi, затим безцеремонно видер iз моiх рук меню та проказав офiцiантовi: – Йому теж бiзнес-ленч, будь ласка… Чувак, поiж по-людськи, а то ти копита вiдкинеш вiд голоду.

Потому мiж нами залягла важка нiякова мовчанка, наче у простiр над столиком хтось напхав прозороi звукоiзоляцiйноi вати. Зрештою Саня прокашлявся й обережно почав:

– Що там у тебе з Маруською?

– Нокаут… – тихо зронив я, майже не розтуляючи губ. – Як у Льюiса й Рахмана…

– У iхньому першому бою чи в другому?

– У першому… – прогугнявив я, безсило, мов мiшок iз картоплею, розвалившись на фiолетовому диванi.

Очiкуючи, поки принесуть першi страви, ми з Алексом

осереджено гризли пiдсоленi сухарi, котрi на дурняк пропонують усiм вiдвiдувачам фiолетового ресторанчика. За вiкном кволо чеберяли низькi рванi хмари. Дощу не було, однак вологий холод i несвiжа сiрiсть неба й асфальту наганяли страшенну нудьгу. Затвердiле осiнне повiтря моторошно брязкало об шибки холодних багатоповерхiвок Печерська. Представницькi седани на стоянцi неподалiк «Вiолету» притискались один до одного, втелющившись понурими фарами у порепаний асфальт, заплямований огидними калюжами.

– Мда-а… Фiгово… А ти iй телефонував?

– Угу…

– І що?

Мiй погляд блукав довколишнiми, порожнiми вже столиками, вкритими такими самими фiолетовими, як i дивани, скатертинами. Вигляд брудних неприбраних тарiлок дратував не менше, нiж безформна й розкисла жовтнева погода. Хоча тодi мене взагалi все дратувало.

– Нiчого, – непривiтно буркнув я.

– Послала? – доколупувався Алi.

– Нi… ну тобто так… коза…

– А ти?

– А я просто поклав трубку. Уже третiй день не розмовляемо, – я зiтхнув, а тодi вкинув до рота нового сухаря й узявся злiсно розжовувати. – Забудь про неi, чувак. Мiж нами все скiнчено.

Алекс iз жалем подивився на мене, певно, подумавши, що це не йому слiд «про неi» забути, але вголос так нiчого не вимовив. Незабаром iз кухнi виринув офiцiант, безшумно пiдiйшов до столика й поставив перед нами тарелi з бульйоном.

Кiлька разiв сьорбнувши масну гарячу рiдину, я вiдставив тарiлку. Саня на мить перервав трапезу та пробурчав:

– Ну, вона тебе технiчно так забацала, чувак… Наче якогось шмаркатого пацана.

Я лише скривився у вiдповiдь.

– Але ти не парся, – продовжив вiн, постукавши долонею по серцi, – ще пару днiв ось тут поболить, а потiм почне стихати.

«Ти бач, лiкар менi знайшовся», – промайнуло в головi. Я й сам знав, що рано чи пiзно бiль почне вщухати, проте на ту мить вiд того легше не ставало.

– Слухай, а якi в тебе плани на Новий рiк? – несподiвано змiнив тему розмови мiй товариш.

Я трохи пожвавiшав.

– Хочу потинятися Близьким Сходом. Вiдвiдати Сирiю, Йорданiю, Лiван… Журнал «Мандри» оплачуе менi квитки до Дамаска й назад.

Саня iз розумiнням кивнув, а тодi нiби ненароком поцiкавився:

– Тобi обов’язково летiти цiеi зими?

– Що ти маеш на увазi?

– Ти б не мiг вiдкласти поiздку на Близький Схiд чи мусиш вирушити саме зараз?

– Та нiби не мушу… – Я скоса зиркнув на товариша, поволi починаючи докумекувати, що вiн затiяв цю розмову не просто так. – А що?

– Нiчого… – зовсiм непереконливо протягнув Алi, а потiм учепився в мене поглядом i одним махом випалив: – Слухай-чувак-а-поiхали-до-Бразилii!

– Куди? – вирячився я.

– До Бразилii!

Умить перед очима зринуло все, iз чим на той час у мене асоцiювалася найбiльша латиноамериканська краiна: кава, Рiо, безмежна сельва, натуральний каучук, запальна самба, непролазний Амазонас, нещаднi пiраньi, миготливий карнавал, футбол, уподiбнений до релiгii… Затим попливли уявнi картинки можливих пригод iз майбутньоi подорожi: новi знайомства, цiкавi зустрiчi в хостелах, вечiрки, довгi нiчнi переiзди, багатоденнi переходи нетрищами… І вже за секунду я бiльше не думав нi про що, крiм одного: поiхати! Поiхати за будь-яку цiну. Рвонути свiт за очi, зануритися в авантюру, поринути з головою у круговерть пригод, забути про все, що гнiтить i скнiе в душi, зрештою просто втекти вiд проблем!

Потужна хвиля ущипливого тепла розливалася моiм тiлом. Виникло вiдчуття, наче хтось щойно вгатив менi цiлий шприц адреналiну. Просто в серце. Я не спитав «коли?». Я не спитав «для чого?». Я навiть не поцiкавився «чому саме Бразилiя?». Натомiсть бовкнув:

– Так, – i розтягнув рот у широченнiй усмiшцi… Певно, вперше за останнiй тиждень.

Значно пiзнiше, подумки повертаючись до цього епiзоду, я розмiрковуватиму над тим, що найбiльшi авантюри нашого життя, мабуть, саме так i починаються – з однiеi недбало кинутоi у, здавалося б, найбiльш незручний момент фрази.

– Це добре. – Алекс м’яко посмiхнувся у вiдповiдь.

– Коли летимо? – Моi очi блищали, а в черевi теплiшало, нiби хтось усерединi щосили роздмухував давно пригасле багаття.

– Давай десь у груднi. Знайдеш квитки якнайдешевше – ти ж у цьому тямиш.

– О’кей, – метельнув я макiтрою. – Із радiстю!

– Заодно подумай про маршрут…

Ми швидко впорались iз рештками ленчу й залишили «Вiолет».

На вулицi мене аж розпирало вiд щастя. Кудлатi хмарки радiсно клубочилися у височинi над головою. Свiжий осiннiй вiтерець, безжурно посвистуючи, пустотливо бренькав шибами печерських багатоповерхiвок. Кожен автомобiль на стоянцi бiля банку весело шкiрився до мене решiткою радiатора. І навiть iз придорожнiх калюж, здавалося, лилося сонячне сяйво, що зачаiлося там пiсля останнiх погожих днiв бабиного лiта.

– Що з тобою? – спитав Алекс, ховаючи в голосi незлостиву насмiшку.

– Ми iдемо… ми iдемо до Бразилii, чувак… – мов зачарований, прошепотiв я.

Тож на перший погляд у нас iз Санею все якось так легко та славно склалося: я посварився з дiвчиною, на допомогу примчав Алi-рятiвни

i запропонував менi чкурнути до Бразилii, я постав, неначе Фенiкс iз попелу, i ми з друзякою бадьоро помарширували бешкетувати до Бразилii. Але то тiльки на перший погляд усе так просто. Насправдi життя – це надто складна штука, щоби вдовольнятися такими нехитрими рiшеннями. Та й узагалi, Амур – ця волохата римська потвора – ще зроду-вiку по-доброму мене не вiдпускав.

* * *

Я вже, здаеться, десь писав, що у будь-якоi подii, котра трапляеться у вашому життi, е купа об’ективних i суб’ективних передумов, а також одна-едина безпосередня причина – такий собi поштовх, котрий i призводить до того, що подiя вiдбуваеться. Так ось, безпосередньою причиною всiх подальших подiй (читай – неприемностей) став я сам.

Хоча, нiчого, мабуть, не скоiлося б, якби у мене не було блогу, а заразом i дурнуватоi звички записувати до нього все, що треба й не треба.

Рiч у тiм, що я, як i багато хто з нинiшньоi молодi, веду публiчний Інтернет-щоденник на порталi Живого Журналу. Зрiдка, маючи вiльний час, настрiй i натхнення, я занотовую туди цiкавi факти та кумеднi iсторii зi свого життя. Тiльки не подумайте, що я е блогером у повному значеннi цього слова. Повiрте, панове, я дуже далекий вiд того, щоби змальовувати особистий побут iз усiма його нудними та нiкому не потрiбними подробицями, як це роблять окремi сучаснi «героi» блогосфери: «Сьогоднi зранку встав, пiшов до ванноi. Пiсяти не хотiлося, а потiм я чистив зуби. Перед виходом iз ванноi почухався пiд лiвою пахвою, а снiдав яечнею, приготованою за таiландським рецептом…» i т. д. i т. п. Свiй щоденник я завiв, коли виiжджав на навчання до Швецii. І основним його завданням на той час був однобiчний зв’язок iз батьками: раз чи два на тиждень я писав розлоге повiдомлення або, висловлюючись по-блогерськи, лiпив пост про важке й непросте життя в заграницi, пiсля чого одна моя знайома в Рiвному роздруковувала його в себе на роботi й вiдносила батькам. У такий спосiб моi предки могли дiзнаватися про те, як я поживаю, не витрачаючи скаженi грошi на телефоннi розмови. Згодом мене всерйоз захопили подорожi; вiдтодi Живий Журнал (далi – ЖЖ) став тим мiсцем, куди я вивантажував фотографii та записував коротенькi iсторii про своi поневiряння далекими краями. Нинi я пишу лише тодi, коли справдi вiдчуваю в цьому потребу, цебто коли душа спiвае та хочеться вiд радощiв пускати носом бульки.

Пiсля розмови з Алексом у «Вiолетi» затяжна дводенна депресiя закiнчилась, i я бадьорим кроком повертався до повноцiнного життя.

Забiгши назад до офiсу, передусiм засiв за комп’ютер i полiз у папку Music, намiряючись запустити у Winamp’i якусь бравурну й життествердну пiсеньку, котра б сповна вiдповiдала моему теперiшньому бойовому настрою. Перебрав кiлька альбомiв Bon Jovi, Bryan Adams, Avril Lavigne, коли погляд натрапив на пiсню колишнього вокалiста «Арii» Кiпелова – «Я свободен!». Не вагаючись, натиснув Enter i вiдкинувся на спинку крiсла, з насолодою всотуючи всiм еством першi акорди славнозвiсноi балади. Думайте що хочете, але на приспiвi менi аж верещати схотiлося вiд надмiру почуттiв. А тодi до мене раптом дiйшло, що це i е той знаменний момент, коли душа спiвае, коли вiд пронизливого щему зривае дах, коли… Словом, я напрочуд чiтко осягнув, що мушу негайно увiковiчнити такi прекраснi вiдчуття в блозi. Я запустив Internet Explorer, зайшов на свою сторiнку в ЖЖ i вихлюпнув туди все, що булькало в моiй очамрiлiй макiтрi.

Новостворений пост мав назву «Я знову в строю!» i виглядав ось так:

Я знову в строю!

Oct. 5th, 2009 at 2:21 PM[11 - 5 жовтня 2009, 14:21.]

Не припиняю дивуватись, як воно бувае. Найкращi днi завжди починаються просто препаскудно.

Сьогоднi знову те саме:) Зранку готовий був вiшатись, останнi два днi взагалi не спав, не iв, тiльки жував соплi. А зараз… зараз… Бразилiя.

Це Бразилiя, чуваки!:))

Не Близький Схiд i нiяка там Азiя. Тому пiшли всi, все i вся до дiдька!!!

Життя надто коротке для того, щоб марнувати його на рюмсання!

– -

Розташування: Kiev, Ukraine

Настрiй: happy

Ниньки звучить: Кипелов – Я свободен!

Ось такий небагатослiвний, зате вельми експресивний пост. Я тодi навiть припустити не мiг, що вона читае мiй ЖЖ…

* * *

Наступного пiсля розмови у «Вiолетi» дня я прибiг на роботу безжурний i щасливий, мов новонароджене щеня. Аж пiвдня я натхненно вищебечував слова легендарного хiта вокалiста з «Арii»:

– Я свободен ат любвi, ат предсказанной судьби i ат земних аков… ат зла i ат дабра… в маей душе нет больше места для тебя-а-а! Я свабо-о-о-оден…

Та ось о першiй пополуднi мiй мобiльний якось пiдступно так пiлiкнув. Насправдi то було звичайне сповiщення про отримання текстового повiдомлення, проте iнтуiцiя, оте приховане шосте чуття, запалила в мозку неспокiйний здогад.

Я неохоче витяг телефон iз задньоi кишенi джинсiв i скоса глипнув на екран. Навiть не зирнувши на iм’я вiдправника, я вже розумiв, що то була вона. І не помилився – короткий напис унизу дисплея повiдомляв, що Маруська настрочила смс.

Бли

кавично вiдкривши повiдомлення, напоровся на банальне: «Привiт, як справи?»

Кiлька секунд, звiвши докупи брови, крутив свiй плаский Samsung U600 у руках, пiсля чого рiшуче вiдкинув телефон убiк. «Ти бачиш, яка нахаба! – думаю. – Це ж треба таке писати! Наче нiчого й не сталося, слово честi. Нi фiга iй не вiдповiдатиму – нехай знае, лушпайка!»

Через двадцять хвилин, пiсля кiлькох абсолютно марних спроб сконцентруватися на роботi, я вхопив мобiльного до рук i вiдписав: «Привiт. Нормально». І спецiально нiде не поставив жодного знака оклику, щоби було видно, що я сердитий i розгнiваний. Дуже розгнiваний…

Майже вiдразу зрозумiв, що вчинив неправильно, оскiльки почав чекати на вiдповiдь. У глейкому очiкуваннi спливло десять хвилин, за ними – двадцять, потiм – пiвгодини. Довкола мене снували спiвробiтники, знадвору долинав гамiр студентськоi перерви (за нашим будинком знаходиться перший корпус Киiвського нацiонального унiверситету культури i мистецтв), а я примерз до крiсла, намагаючись на рiвнi пiдсвiдомостi вiдмежуватися вiд довколишнього шуму, в якому вчувалося що завгодно, та лише не примiтивне пiлiкання мобiлки. Щомитi я ловив себе на тому, що просто не можу вiдiрвати погляд вiд свого мобiльного телефона, однак… лискучий чорний Samsung-слайдер пiдступно мовчав. Увесь мiй ранковий оптимiзм хирiв i розлiзався на очах.

Нарештi телефон мляво пискнув! Не встигла остання нота музичного сповiщення про прихiд нового смс випурхнути з крихiтного динамiка, а я вже тримав мобiльний у руках i пожирав поглядом повiдомлення. «У мене теж усе нормально. А ти чого так довго не писав?…»

…Друзi, ви не пам’ятаете той архаiчний анекдот про лiтню парочку, котра прожила у шлюбi бiльше як п’ятдесят рокiв i в якоi журналiст випитуе секрет такого довготривалого сiмейного щастя? «Невже у вас жодного разу за стiльки рокiв спiльного життя не виникало бажання розлучитися з дружиною?» – питае кореспондент у чоловiка. На що той йому вiдповiдае: «Бажання розлучитися не було, а от убити – та-а-ак!»…

Так ось, цей анекдот, у контекстi мене та Маруськи, зовсiм не анекдот, а абсолютна правда. Позаяк пiсля прочитання Марусьчиного смс менi нестерпно, шалено та несамовито закортiло порiшити ii на мiсцi. Причому в якийсь варварський, нелюдський спосiб.

Попри надлишок войовничих почуттiв, я вiдписав майже вiдразу: «Не хотiв, то й не писав», – як бачите, намагаючись висловлюватись якомога грубiше й нахабнiше.

Кучерявка не забарилась iз вiдповiддю.

«А ти чого такий сердитий?:) Зустрiнемось сьогоднi ввечерi?» – весело та безпосередньо строчила моя красуня…

Я коли це прочитав, то спочатку подумав, що в моему животi хтось пiдiрвав осколкову гранату. Кров масною теплою хвилею прилинула менi до вух, а вiд шаленого обурення засльозились очi. Однак прогiркла жовч образи недовго роз’iдала мое ество. За кiлька хвилин гонор потьмянiв i згас, неначе кволий вогник свiчки вiд подиху дужого вiтру, пiсля чого тремтячими вiд збудження пальцями я згодився на повну капiтуляцiю: «Ну давай… О котрiй?»

«О 6-й я чекатиму на тебе на “Контрактовiй”. О’кей?»

«О’кей…»

Потому я весь розм’як, наче малинове желе. Немов першi осiннi шмарклi розмазався по крiслу й почав стiкати на пiдлогу. Безперечно, я сердився сам на себе через власну непослiдовнiсть i м’якотiлiсть, але нiчого не мiг удiяти. Воiстину, чи то любов робить людину дурною, чи тiльки дурнi й закохуються?…

Нетерплячка сушила й виснажувала мене, не виходило нi про що, крiм Маруськи, думати.

Мене то кидало в жар, то обсипало морозом; якоiсь митi я страшенно лютував i злостився на неi, та вже за хвилину тiшився, що вона написала. Зрештою я зрозумiв, що попрацювати сьогоднi не вдасться, а тому не став чекати на кiнець робочого дня та зiрвався додому. Хоч душ прийму перед тим, як бiгти на «Контрактову».

Побачивши, як я, нiби кульова блискавка, вилетiв з офiсу, Алекс сiпнувся та прокричав менi навздогiн:

– Щось трапилось?… – Секундна пауза. – Ви що, бляха, помирилися?

– Ще не знаю! – вiдмахнувся я, тупочучи до лiфта.

– Дурень! – загорлав Саня, та я його вже не чув. На жаль.

* * *

За десять шоста я зустрiвся з Марусею, i ми спокiйно помирилися. Хоча, правду кажучи, ми навiть не мирилися: Маруся просто вдала, що за останнi днi нiчого особливого не трапилося. Я також не мав бажання роздувати конфлiкт, вiдтак усi можливi суперечки владналися по-тихому, без зайвих балачок i дискусiй. Ми повечеряли (щоправда, за весь вечiр я так i не позбувся незрозумiлого внутрiшнього дискомфорту), пiсля чого я провiв ii додому.

Життя спроквола поверталось у торовану колiю. Вдень я працював, увечерi, висолопивши язика, мчав на побачення, а вночi, пiдперши сiрниками важеннi повiки, писав пригодницьку сагу про свою подорож на острiв Пасхи. За день я втомлювався, мов тяглова коняка, мов той пес iз упряжки Амундсена на останнiх кiлометрах перед Пiвденним Полюсом, а проте нiчого не хотiв змiнювати. Вiрив, що це i е мiй шлях до свiтлого майбутнього.

Тиждень пiсля нашого з Маруською зам

рення я старанно переконував себе в тому, що все стало на своi мiсця, вперто iгноруючи одну вельми вагому обставину, а саме – нещодавно озвучене бажання пертися до Бразилii. Рiч не в тiм, що воно чимось заважало моiй, так несподiвано вiдновленiй «iдилii», просто я нiяк не наважувався розповiсти про це своiй дiвчинi.

Але ви ж знаете, якщо Магомет не йде до гори, то гора йде до Магомета. Казати менi нiчого не довелося – рiвно за тиждень вона сама менi все виказала.

Ми сидiли в сушi-барi, жували японськi рибно-рисовi пундики, без угаву сипали жартами, смiялися й вигадували плани на найближчi вихiднi. Аж раптом Маруська, не змiнюючи грайливо-жартiвливого тону та не припиняючи мило хихотiти, пiдступно запитала:

– А що це ти там написав про Бразилiю?

Незважаючи на шалапутний настрiй моеi кучерявоi спiврозмовницi, я ледь не вдавився, а тодi напрочуд чiтко осягнув, що вiдповiдати на останне запитання слiд серйозно та вдумливо. Краем ока зирнув на неi. Дiвчина все ще не стерла з вуст солодкоi посмiшки, проте незворушнi блакитнi очi вкрилися кригою й учепилися в мое горло кiгтями якоiсь великоi волохатоi тварюки.

Мiй кадик смикнувся, i я, вирiшивши потягнути час, дурнувато пискнув:

– Де це «там»?

– У своему блозi.

«Вона читае мiй ЖЖ», – подумав я, ледь не прицмокнувши вiд досади язиком.

«Ти що, повний пришелепа? Настрочив про чергову авантюру в публiчному щоденниковi й сподiвався, що я про це не дiзнаюсь?!» – подумала Маруська.

Стуливши пельку, я принишк i, немов адвокат на якомусь напрочуд проблематичному судовому процесi, почав зосереджено обмiрковувати план подальшого захисту.

– Я маю на увазi той iстерично-заливистий пост про поiздку до Бразилii, – тим часом уточнила дiвчина.

Їi тон цього разу разюче змiнився. Оте глумливе й сардонiчне «iстерично-заливистий» свиснуло надi мною, наче шкiряний батiг, i швидко отямило.

– Що взагалi вiдбуваеться, Максе? – вона не говорила, а нiби з кулемета по менi строчила.

– Ну я… ну ми… ми цее… так собi зiбралися… ми там обiдали, i Саня сказав… – думок у моiй довбешцi крутилося дуже багато, просто кошмар якийсь, от вони й полiзли всi разом iз голови, неначе м’ясо iз м’ясорубки. – Коротше, ми з Алексом iдемо до Бразилii…

Бiлявочка всмiхнулась, але то вже була зовсiм не та посмiшка, що хвилину назад.

– Яка, в сраку, Бразилiя? – Маруська як розiйдеться, то вже не скупиться на перченi вислови. – Чого ви туди пнетеся?

– Та так… – я ховав очi пiд столом.

– Вам що, нема чим бiльше зайнятись? Чи ви вже заробляете стiльки, що грошей нема куди подiти?

Грошей ми тодi справдi заробляли, що кiт наплакав. Ба бiльше: навiть заприсягнувшись один одному рвонути до Пiвденноi Америки, ми з Алексом iще не знали, де взяти грошi на поiздку. Тож я лише сумно зiтхнув, визнаючи, що аргументiв для оборони менi очевидно не вистачае.

Вiдчувши моральну перевагу, Маруська мерщiй поперла в наступ:

– Максе, це несерйозно! Це геть безвiдповiдально! Ти ж не хлоп’я? Правда ж, не хлоп’я? Невже ти не розумiеш, що я не можу будувати серйознi стосунки з таким шибайголовою, в якого тiльки вiтер у головi? Якому лише р-р-раз – щось не так – i вiн уже в Бразилii.

Я длубався пальцем у серветцi, час вiд часу багатозначно зiтхав i шморгав носом, виявляючи глибоке каяття у скоеному паскудствi.

– Ти вчинив неправильно, – не вгавала моя Маруся. – Ти вирiшив просто втекти вiд проблем, замiсть того, щоб спробувати iх вирiшити. Це не по-чоловiчому, Максе! Я говорю тобi вiдверто й не соромлячись: ти повiвся, як дитя.

Пiсля останнiх слiв я почувався дуже погано. Не те щоб я в усьому з нею погоджувався. І взагалi, я нiкуди не тiкав. Просто на душi було страшенно тоскно й гiрко. Востанне я вiдчував щось подiбне в той день, коли мене в киiвському зоопарку обплювали верблюди…

Звiсно, я мiг в одну мить обiрвати обурливу тираду, що, наче водоспад холодноi води, лилася менi на голову. Я знав, що можу легко поставити Марусю на мiсце, а проте… було щонайменше двi причини, через якi я нiчого не зробив. По-перше, глибоко в душi я усвiдомлював, що – нiде правди дiти – справдi повiвся непорядно щодо своеi дiвчини. А по-друге, я розумiв: якщо ляпну зараз щось агресивне у вiдповiдь, то найiмовiрнiше бiльше нiколи не обiйму ii, таку вредну, але водночас милу й ловку кучерявку. Хай там як, але я не хотiв ii втрачати.

– Добре… – ледь чутно видихнув я. – Добре… Не сварись. Я вже нiкуди не iду. Я зателефоную Алексовi й скажу, що все скасовую.

– От не треба робити менi на зло! – пирхнула Маруська, кумедно набурмосившись.

– А я не на зло, – спокiйно вiдказав я, – це мое власне, обдумане та виважене рiшення. Можливо, ми поiдемо пiзнiше. І тодi я обов’язково вiзьму тебе iз собою.

Кучерявка нiчого не вiдповiла, хоча було помiтно, що моi слова iй до душi.

Щоправда, таке мое рiшення мало ще й третю, певно, найвагомiшу причину: тверезо оцiнивши можливi фiнансовi затрати на другу за рiк поiздку до Пiвденноi Америки, я побоювався просто не встигнути нашкребти достатню для ма

дрiвки суму. Саме тому я з такою легкiстю вiдмовився вiд нашоi з Алексом авантюри.

Маруся якийсь час удавала сердиту, пiсля чого великодушно мене пробачила. Втiм, вона зробила це з таким виглядом, наче даруе iндульгенцiю останньому грiшниковi.

Я й сам собi видався затятим чорним вiдьмаком, якого з невiдомих причин помилували та вiдпустили з лап святоi iнквiзицii.

Ось так усе знову стало на своi мiсця.

Повертаючись увечерi додому, я зателефонував Алексу та, поскрипуючи вiд досади зубами, сказав, що нашу поiздку краще вiдкласти на потiм або й узагалi скасувати.

– Тебе катували? – замогильним голосом поцiкавився Алi.

– Не.

– Але однаково, мабуть, добрячоi задали припарки, якщо ти отакоi заспiвав, – докiрливо бурчав мiй товариш. – Славно тебе обробила твоя бiлява бестiя.

Менi кортiло сказонути, що вона просто виiла менi весь мозок, що, Саня, чувак, ти навiть не уявляеш, як вона може викручувати душу… Але вирiшив, що на сьогоднi з мене достатньо, i далi не розвивав цiеi теми.

– Та нi! – натомiсть збрехав я. – Я просто прикинув, що навряд чи встигну наскладати достатньо грошей для подорожi. Лишилося зовсiм мало часу, чувак. А пертися до Бразилii з порожнiми кишенями – безглуздо.

– Ти ж сам колись говорив, що основне – це захотiти, а грошi якось знайдуться!

Подумки я чортихнувся, бо Алекс лупив мене моею зброею.

– Не знаю, чувак. Я ще помiзкую над цим, – вiдповiв стримано. – Не маю звички вiдступати вiд задуманого, та, гадаю, цього разу нам слiд вiдмовитися вiд мандрiвки.

Я сам не вiрив у вимовленi слова. Голос зривався й тремтiв, ще бiльше посилюючи вiдчуття iрреальностi того, що вiдбуваеться. Алi тяжко зiтхнув i згодився.

– Роби, як тобi краще, чувак. Я поважатиму будь-яке твое рiшення.

Тiеi ночi я не змiг видушити iз себе жодного рядочка. Розкритий word’iвський файл так i лишився без змiн. Тодi я вкотре подумав про те, що Маруся й Муза – то далеко не одне й те саме…

Я лежав на лiжку, пiдклавши руки пiд подушку, телющився в стелю та знову й знову прокручував у головi всi подii останнiх днiв. Мене чомусь не полишала нав’язлива думка, що наше з Маруською примирення було штучним i несправжнiм, якимось наче пластмасовим. Я вiдчував, що, послуговуючись хiмiчними термiнами, наша сполука нестiйка. Мимоволi я припускав: насправдi дiвчину зачепило за живе лише те, як швидко (просто по-свинськи якось) я вiдновився пiсля розриву, додумавшись поiхати розважатись до Бразилii замiсть того, щоб сидiти й страждати. В цьому сенсi ii палке бажання поновити стосунки скидалося на хворобливу реакцiю ображеноi жiнки, котра намагаеться вiдновити втрачений контроль над об’ектом давно згаслоi пристрастi. Проте вже за хвилину я сердився сам на себе за такi крамольнi помисли.

Пiвночi всiлякi капоснi думки, немов зарядженi протилежними зарядами частки, зiштовхувались у моiй макiтрi й зразу ж розлiтались урiзнобiч, а потiм, вiдбившись вiд черепа, летiли назад i знову зiштовхувались, щоби знову розлетiтись. Зрештою я вирiшив, що хай усе iде до дiдька, завтра воно якось перемелеться, втрясеться i залагодиться, а нинi я краще посплю. І заснув неспокiйним сном прогiрклого нечестивця.

Ну, що вам сказати… Мов у воду дивився, панове: назавтра воно справдi залагодилось.

* * *

У четвер, 22 жовтня, ми з Маруською, тримаючись за ручки, блукали «Метроградом». Вибирали подарунок моiй мамi – за кiлька днiв у неi мав бути день народження. Вчорашнi сумнiви все ще терзали мене, однак сьогоднi вони звучали глухо й невпевнено, нiби з-пiд землi. Зразкова поведiнка Маруськи, котра повсякчас усмiхалась i за весь вечiр не вiдпускала мою руку, щомить бiльше заспокоювала мене.

Несподiвано я вiдчув, як у кишенi забурчав увiмкнений у режимi «вiбро» мобiльний. Я подивився на телефон. На екранi висвiчувалось одне-едине слово: «Алi». Не роздумуючи, натиснув кнопку «Прийняти дзвiнок».

– Альо! – кажу.

– Чувак, привiт! – Алекс видався чи то надто веселим, чи то просто надмiру збудженим.

– Ну здоров! Як воно?

– Чудово! Я зараз в авiакасi й хочу спитати, чи двадцять два днi – то не забагато?

Я ледь не проковтнув язика.

– Двадцять два… е-е-е… Ти… п-про що?

– Пригадуеш, ти прикидав маршрут i говорив, що в Амазонiю ми не поiдемо, бо для такого trip’у необхiдна тривала пiдготовка?

– Умгу…

– Замiсть того ти висунув пропозицiю попхатися на пiвдень Бразилii, в якiсь iхнi болота… Панталон чи як там iх називають?

– Пантанал, – пiдказав я.

– О! Точно! І ще ти тодi говорив, що днiв 20–25 нам вистачить, щоб усе там оглянути. То я тебе питаю: двадцять два днi – то не забагато? Ми там не засумуемо?

– Звiсно, що нi! Але, чувак, почекай! Ми ж iз тобою домовлялись, що…

– Чудово! – радiсно гаркнув Алекс, бiльше не слухаючи мене. – Це все, що я хотiв почути! Основне, щоб ми не нудьгували!

Я хотiв щось сказати, якось заперечити, попрохати товариша почекати, проте мобiлка виплюнула кiлька коротких гудкiв i затихла – Алi кинув трубку.

«Shit!» – подумав я, скосивши очi на Маруську.

– Хт

то був? – наче занюхавши пiдставу, спитала вона.

– Та то… е-е-е… то по роботi… нiчого серйозного, – я вiдвiв погляд убiк.

– А що таке «Пантанал»? – напосiдалася вона.

– Ну-у-у це така марка обладнання. Тепловi насоси. Китайськi.

– А-а… Зрозумiло.

Через п’ять хвилин у кишенi вдруге задзижчало. Осклянiлим поглядом утупившись кудись у далеч коридору, я притулив трубку до вуха. Я не дивився на екран, адже й так здогадувався, хто телефонуе.

– Альо, чувак! – закричав Алекс, аж попискуючи вiд задоволення.

– Так… Так, я тебе слухаю.

– Ну всьо! Я купив квитки. Вилiт 2 грудня. Киiв – Мiлан (Мальпенза) – Сан-Паулу! Назад вилiтаемо теж iз Сан-Паулу, але пересадку робимо в Римi.

– О’кей… – кволим голосом видихнув я.

– О’кей! – в унiсон менi проспiвав Саня.

Затим я припинив розмову та запхав телефон назад до кишенi джинсiв. «Важко, ой як важко бути в цiй краiнi мандрiвником», – спливла в головi безрадiсна думка. А ще я раптом зрозумiв, що менi доведеться приймати непросте рiшення: або вiдмовитися вiд поiздки до Бразилii, або… сваритися зi своею благовiрною вдруге. Третього варiанта наразi не було…

Поки що я не скажу, що вирiшив. Хоча ви, мабуть, самi вже здогадалися.

Резюме до цього Роздiлу:

Усi чоловiки – козли. Просто кожен посвоему.

Роздiл 3

Киiв – Мiлан – Сан-Паулу – Кампо-Гранде – Куйяба

На додачу наполягають на тому, що подорож – це спосiб дiстатися якогось захопливого фiнiшу, i тому хвилювання й небезпеки дороги варто звести до мiнiмуму. Увiчнюють хибне твердження про те, що сама по собi мандрiвка нiчого не означае.

    Чак Паланiк. Рент: Усна бiографiя Бастера Кейсi

…Подорож вiдкрила менi очi на одну важливу рiч: утiкати вiд проблем у буквальному сенсi – дуже допомагае.

    Алекс Гарланд. Пляж

Вечiр 4 листопада…

За чверть сьома ми зiбралися в офiсi на Печерську, щоб вiдсвяткувати день народження Ігоря, мого товариша, який певний час працював зi мною на однiй фiрмi. Окрiм мене, Алекса-Алi та самого iменинника, на вечiрцi були Вiка, Ігорева дружина, та кiлька наших спiльних з Ігорем знайомих. Опiсля до нас приеднався Дiмон, колишнiй однокурсник Алекса, який жодного стосунку до Ігоря не мав, а просто проiжджав неподалiк iз п’ятьма пляшками пива.

Сабантуй розпочався за всiма правилами: звiдусiль сипалися пишнi й квiтчастi, але переважно порожнi та навiть дещо безглуздi привiтання, крiзь шпарки дозаторiв булькала безбарвна «Хортиця», а з короткошиiх бочкоподiбних пляшечок дзюрчав темно-бурштиновий коньяк. Салати, балик, курячi стегенця, скибки сиру й тонко нарiзанi кружальця ковбаски розходилися по тарiлках, пiсля чого миттю переправлялись у роти й пiд супровiд дружного плямкання опинялись у шлунках.

Вечiр видався славним, душевним, але цiлком буденним. Нiчого особливого не вiдбувалося, поки… не розпочався футбол. Зовсiм випадково святкування Ігоревого дня народження випало на середу – день, коли в Лiзi Чемпiонiв проходять матчi групового турнiру. Нiхто з нас про це завчасу не подумав, а дарма, оскiльки поеднувати двi урочистi подii, кожна з яких мiцно пов’язана з розпиванням чималих об’емiв алкоголю, не знаючи наперед, як одна з цих подiй завершиться, було вельми необачно. Тож 4 листопада наше киiвське «Динамо» приймало на стадiонi iм. Валерiя Лобановського знаного заморського гранда – мiланського «Інтера».

О 21:40, вiдчепившись нарештi вiд Ігоря зi своiми надокучливими вiтаннями, ми забрали в Дiмона пиво та перекочували до iншоi кiмнати – кiмнати з телевiзором, приготувавшись до перегляду футболу. За кiлька хвилин залунав гiмн Лiги Чемпiонiв, i поединок розпочався. Вся наша компанiя прикипiла до телевiзора, час вiд часу вiдпускаючи шпильки на адресу суперника.

На 26-й хвилинi пiд нашi знавiснiлi вигуки «Дава-а-ай» i нестримний рев двадцятитисячного стадiону Андрiй Шевченко вклепав гол у ворота суперника. Зрозумiло, нашiй радостi не було меж. Аж п’ять разiв ми обмивали успiх нашоi команди.

Незабаром розпочалася друга половина матчу. Грали команди на рiвних, однак напруження наростало. Гравцi «Інтера», намагаючись вiдiгратися, нарощували тиск, усе бiльше вiдтiсняючи «Динамо» до ворiт.

Перед тим як розказувати далi, хочу запитати: друзi, ви пригадуете цей матч з «Інтером»? Клятий матч третього туру Лiги Чемпiонiв у середу 4 листопада 2009 року…

Другий тайм добiгав кiнця, йшла 85-та хвилина поединку. Було видно, що гравцi «Динамо» потомилися, через що припускалися багатьох дрiбних i зовсiм необов’язкових помилок, однак i мiланцi теж добряче захекались. Останнi хвилини гри тягнулися неймовiрно довго, проте «нашi» трималися, i табло незмiнно показувало приемне 1:0 на користь киiвськоi команди. До перемоги було, як то кажуть, рукою подати.

Вiд пекельного напруження нам вiдiбрало мову, а про Ігоря та його день народження забули й думати. У повнiй мовчанцi ми додивлялись останнi вирiшальнi хвилини, нервово вчепившись хто за що: дехто тримався за нiжку стола, iнший обплiтав руками чарку, а хтось панiчно чiплявся за руку

усiда.

– Та всьо, пацани! – несподiвано закричав Алекс (певно, нерви не витримали). – Їм кранти! «Динамо» iх порве! Хана тому «Інтеру». Давайте, за перемогу!

Хлопець ухопив до рук келишка з коньяком i нетвердим порухом пiдняв його над головою. Посоловiлi очиська задерикувато зблискували.

Грiх було пропускати такий тост, тож, аби не наврочити, ми тут таки похапали чарки до рук i переправили iхнiй умiст у горлянки. І саме в цей момент сталося непоправне – трах-бах! – двi фiлiграннi передачi в один дотик, i Дiего Мiлiто, нахабна мiланська морда, прискакавши до штрафного майданчика аж iз середини поля, з усього маху засадив м’яч у «нашi» ворота. Ледь не порвав сiтку, неандерталець такий.

Гiркота вiд коньяку змiшалася з гiркотою вiд образи. Хвилинна гранiтна тиша, здавалося, заглушила навiть ображений гул стадiону, що линув iз телевiзора. А тодi почалось…

– Ай-яй-яй!

– Ну як так?! – не стримався хтось лiворуч вiд мене. – Лишалося ж зовсiм трохи!!!

– Вони так завжди! – пiдтакнули праворуч. – Потолоч!

– Нема характеру в команди! Нема й усе!

– Таки нема…

– Мудаки!

Аж тут Алекс удруге випростався над столом, тим самим спинивши зливу колективного обурення.

– Та що ви таке говорите, пацани! – дорiкнув вiн. – Це ж мiланський «Інтер». Не якась там дворова команда, а ого-го! І нашi хлопцi молодцi – нормальок трималися. Нiчия з «Інтером» навiть на своему полi – чудовий результат. А тому – давайте вип’емо за нiчию та за подальшi перемоги! – Алi знову пiднiс повну чарку над головою.

– Твоя правда, чувак, – розважливо погодився я. – Нiчия – гiдний результат. За нiчию!

І що ви думаете? Не встигли ми всi перецокатись, як на першiй доданiй хвилинi голомозий голландський задрипанець Уеслi Снейдер пiсля затяжноi масованоi атаки мiланцiв у неймовiрному напiвстрибку-напiвпадiннi заштовхав шкiряну кулю у ворота. Не у своi, звiсно, ворота… Як наслiдок – на табло висвiтилося дуже неприемне «1:2». Ми всi дивилися на тi страшнi цифри, як нiмцi, котрi телющаться на червоний прапор над Рейхстагом, не маючи сил повiрити, що таке, чорт забирай, бувае.

Алекс обвiв усiх сталевим наiжаченим поглядом. Я, Ігор, Дiмон та iншi гостi похнюплено мовчали, винувато опустивши очi в чарки, наче видивляючись щось у тьмянiй каламутi коньяку. І тодi Саня прохрипiв:

– Ось тепер, пацани, ми напиваемось…

І ми напилися… Причому напилися так, що в цьому мiсцi замiсть трьох можна поставити аж дев’ять крапок. Ось так…

* * *

Ранок 5 листопада…

Прокинувся я з таким паскудним i гидотним вiдчуттям, що навiть i не описати. Водночас напрочуд чiтко осягав, що, крiм шпаркого й смердючого похмiлля, мене мучить дещо набагато дошкульнiше. По-моему, то совiсть спозарання накинулась на мене, наче голодний хробак на перестигле яблуко. Схоже, вчора я вчинив якесь велике паскудство, от тiльки нинiшнього ранку нiяк не мiг пригадати, яке саме… Може, облаяв когось у метро в годину пiк без вагомоi на те причини? Чи здачi продавчинi недодав? Чи навпаки – облаяв продавчиню, а в метро без причини дав комусь здачi? Але це все звучало неправдоподiбно та якось дрiб’язково – зi мною такого не бувае. Ну, або якщо й бувае, то дуже рiдко, i совiсть пiсля цього ще жодного разу не розшарпувала та не розпинала мене. Принаймнi не так, як сьогоднi.

Я лежав, не розплющуючи очей, i натужно роздумував про те, що ж такого накоiв. Єдине, що чiтко пригадував, – це те, що вчора ввечерi ми святкували день народження Ігоря. Невже я не презентував йому подарунок? А може, – я аж здригнувся вiд страхiтливого здогаду, – ми набралися так, що я полiз битися? Це ж треба, чорти б мене забрали, у людини день народження, а я замiсть подарунка натовк йому писок… Утiм, наступноi митi я заспокоiвся: ми в надто хороших стосунках з Ігорем, я просто не здужав би влити в себе стiльки алкоголю, щоби полiзти до нього з кулаками. Та й причини на те не було жодноi.

Зрештою я втомився гадати й розплющив очi.

– О май гад!!! – тiеi самоi секунди з моеi пельки вихопився нелюдський крик.

Реальнiсть виявилася такою несподiваною, дикою та жорстокою, що я спершу не повiрив у неi. Зметикнувши, що це якесь мракобiсся, зразу ж заплющив очi.

Проте холоднi й колючi щупальця страху обтискали мою горлянку – побачений кошмар усе ще стояв перед очима. Непередаваний жах кайданами скував кiнцiвки та чимось важким, як ковальське ковадло, причавив груди. Лише титанiчним зусиллям волi я тамував невтримне тремтiння всього тiла. Скажу вiдверто: такого страховиння я ще не бачив за все свое життя. Навiть зараз, коли пишу цi рядки, весь умлiваю всерединi, а пальцi дрiбно трусяться, раз за разом припускаючись помилок пiд час писання.

Я провiв долонею по ковдрi. Обережно зжужмив ii пальцями. Потому повiльно зiгнув руку в лiктi й помацав подушку. Чудеса якiсь, iй-бо! Затим, упершись ногами в нижне бильце лiжка, посовав туди-сюди попою по простирадлу. Теж шовк. Чорт забирай, вiдколи й звiдки у мене з’явилася шовкова постiльна бiлизна?!!

Спливло секунд тридцять. Я розумiв, що

аньки хоч-не-хоч, а доведеться пролуплювати. Вiдтак, мiцно стиснувши кулаки, обережно розклепив одне око й ще раз оцiнив обстановку… Серце застрибало, мов тенiсний м’ячик пiд ракеткою, коли я зрозумiв, що не помилився, кiмната справдi була рожевою!

«Твою дивiзiю вперед», – подумав я, а тодi вiдважно розплющив друге око й сильно-сильно потер баньки. Проте видiння не зникало.

Поволi й дуже неохоче моя свiдомiсть звикалася з тим, що я лежу в кiмнатi з рожевими стiнами, що над вiкном телiпаються всiлякi пухнастi рюшечки, постiльна бiлизна на моему лiжку шовкова, цебто огидно-слизька, до всього – теж рожева, ворсистi подушки вишитi сердечками, а над головою… О, то був кошмар! Над моею головою валялось аж п’ять – не один, не два, i навiть не три, а п’ять! – плюшевих ведмежат. Усi з пухнастими балабончиками й червоними, наче срака африканського бабуiна, сердечками на грудях, а також iз вигаптуваним на кожному яким-небудь плюгавим написом – як не «Love You», то «Kiss me» чи «Forever together».

Це вже було занадто. Я ледь не здох вiд незмiрного емоцiйного шоку. Та що там казати, у мене просто не ставало слiв, товаришi! Точнiше, слова знайшлися, але я вам iх не переповiдатиму. Я спочивав у лiгвi бiлявки!

Неквапом звiвся на лiктi. Переборюючи головний бiль, який булькав у макiтрi, нiби недоварений борщ у баняку, уважнiше розгледiв усе навкруги, обстежуючи ворожу територiю на предмет наявностi власницi цього рожевого тирла. (Я був певен, що саме власницi, оскiльки не мiг припустити, що в такому неподобствi може жити особа чоловiчоi статi.) Небавом я зiтхнув iз полегшенням, переконавшись, що нiкого, крiм мене, в кiмнатi немае.

– Са-а-аня! Са-а-аня! Це що за фiгня-а-а?!! – я кликав Алекса, позаяк його червоне припухле обличчя – це останне, що закарбувалось у пам’ятi вчора увечерi.

У сусiднiй кiмнатi зашарудiло, а потiм звiдти долинуло кволе:

– А…

– Де ми?!! – горлав я, не маючи бiльше сил терпiти все оте рожеве свинство навкруги.

– У…

Я не був певен, що вiдгукнувся саме Саня, та продовжував репетувати:

– Я питаю, що вчора було i як ми, чорт забирай, тут опинилися?!

– Е…

– Саня?… Алi, то ти? Чи то не ти?

– О-ох…

– Чувак, ти там живий?

– Не знаю…

Я зрадiв, бо, незважаючи на кошмарну перемiну голосу, то таки був Алекс. Потому, прихопивши iз собою як речовий доказ одне плюшеве ведмежа, почовгав до товариша в сусiдню спальню.

– Це що за… що за… Що це таке? – питаю, труснувши перед собою м’якою iграшкою.

– Чого ти вищиш, наче порося недорiзане?

Алi повнiстю накрився ковдрою, тому якийсь час менi не вдавалося iдентифiкувати, звiдки долинае його голос. Зрештою, ототожнивши кулясту опуклiсть пiд синьою периною з головою мого товариша, я опустився поруч iз нею на пiдлогу.

– Я спав у лiгвi блондинки, – кажу, насупившись, до горбика пiд ковдрою.

– Тебе це непокоiть? – гигикнув Саня, а я зрозумiв, що це не та куляста опуклiсть.

– Так, – вiдверто зiзнався я. – Я не пам’ятаю, як учора потрапив сюди i… хто був зi мною… А ти мiг би повернутися до мене iншим боком, бо якось незручно розмовляти з твоею задницею.

– Це квартира мого брата, – пояснив Алекс, так i не з’явившись iз-пiд ковдри. – Ми в тому ж будинку, що й офiс, тiльки на одинадцять поверхiв вище.

Я визирнув у вiкно й упiзнав довколишнiй ландшафт, який ранiше через змiну висоти здавався менi незнайомим.

– Ми просто вчора обпилися так, що нiкуди вже йти не могли, – правив далi мiй товариш. – От я й вирiшив, що нам, либонь, краще переночувати тут.

– Е-е-е… А чия то кiмната?

– Не зрозумiв.

– Ну та, де я спав.

– А-а! То його дочки. Дочки мого брата.

«Не може бути!» – неначе блискавкою пропекло мiй мозок. (N.B.: Дочка Алексового брата – звуть Іванка, 17 рокiв, 3-й розмiр.) Знаючи старшого брата Санi, я боявся навiть подумати про те, що вiн зi мною зробить, коли дiзнаеться, що я зробив iз його дочкою. Я аж протверезiв i несвiдомим рухом притиснув рожеве ведмежатко до грудей.

– Твiй брат… Вiн тепер мене вб’е? – питаю, прикусивши вiд досади губу.

Алi мляво розреготався й вистромив голову з-пiд перини.

– Ти чого? Іванка зараз у Лондонi, поiхала на три мiсяцi в якусь дуже круту школу на курси англiйськоi! Ти просто спав у ii лiжку в ii кiмнатi.

Я зiтхнув iз полегшенням i присiв на пуфик коло бiлого трюмо з рiзьбленого дерева.

– Слухай, чувак, а що вчора було?

– Ми святкували день народження Ігоря.

– Це я ще пам’ятаю. А далi?

– Потiм «Динамо» програло «Інтеру» на останнiх хвилинах.

– Козли![12 - Вигук з етичних мiркувань i з поваги до фанiв ФК «Динамо» (Киiв) було змiнено редактором. Насправдi автор схарактеризував динамiвцiв зовсiм iншим словом, яке до козлiв жодного стосунку не мае та яким називають радше осiб нетрадицiйноi сексуальноi орiентацii.] – не втримався я, пригадуючи, як пiсля n-i пляшки коньяку ми всi гуртом тримали Дiмона й слiзно благали його не розбивати офiсний телевiзор.

Алекс на хвильку затих, копирсаючись у закапелках пам’ятi, а тодi почухався та док

зав:

– А ще… ми iдемо до Бразилii.

– Це я теж не забув. Просто, розумiеш, щось мене мучить, згризае зсередини, i я нiяк не можу допетрати що саме.

Мiй товариш знову замислився. Було видно, що цей процес проходить дуже важко, а потiм вiн проговорив, наче звертаючись сам до себе:

– З нами ще iде Дiмон.

– Га? – не второпав я.

– Кажу, Дiмон летить iз нами до Бразилii.

– З якого це дива?

Тут слiд одразу зазначити, що я не люблю подорожувати великими й галасливими компанiями, оскiльки в такому разi поiздка зазвичай перетворюеться на балаган, де кожен намагаеться гнути свою лiнiю. Окрiм того, у великих групах завжди доводиться рiвнятися на найслабшого, найменш пiдготовленого учасника, а я iз власного досвiду знаю, як це звужуе маршрут.

– Ти йому вчора весь вечiр патякав про те, що ми вирушаемо до Бразилii ловити пiранiй, от вiн i напросився з нами, – мовив Алекс, затим рiзко вистромив палець угору, нiби згадав про щось важливе: – А ще з нами, напевно, буде Лара.

Миттю в моiй головi вималювався образ крутоi бандитки Лари Крофт, котра суне слiдом за нами джунглями Пантаналу та безжально косить, стрiляе й рiже нещасних крокодилiв. Цього ще тiльки не вистачало!

– Хто така Лара?

– Не «така», а «такий», – поправив Алi. – Це Лаврентiй, перспективний юрист iз Киiвради, вiн… е-е-е… – Саня затнувся, наче роздумуючи, чий же Лаврентiй товариш, – вiн знайомий Дiмона… i мiй теж.

«Мда, четверо, один iз яких – перспективний юрист Лара. Це вже точно буфонада, а не пригодницька подорож бразильськими нетрищами», – подумав я.

– Хм… – невдоволено хмикнув. – Вони хоч розумiють, що ми iдемо туди не для того, щоб лежати на пляжi та смажити пузо?

– Ти вчора iм такого наплiв, що я взагалi дивуюсь, як вони погодились, – тяжко покректав Алекс. – Чувак, якщо iм щось не сподобаеться, ми пiдемо своiм шляхом, а вони нехай iдуть своiм, – додав Алi, вловивши нотки невдоволення у моему голосi.

Чомусь я запiдозрив, що це лише слова, пустi й безбарвнi, нiчого не вартi слова, та промовчав. Кiлька хвилин ми нiмували, а потiм я не знати чого поцiкавився:

– А що ще я вчора наговорив?

– Хвалився всiм, що помирився зi своею дiвчиною, заприсягнувшись iй не iхати до Бразилii, i що тепер ви нiбито знову разом, зате вона ще не знае про те, що в груднi ти шуруеш на побачення з пiраньями. Ги-ги! Було смiшно…

«Он воно що! – вiдразу розкумекав я. – Ось що мене гризло!»

– Оце запара! – ляпнув я та почухався за вухом. – Слухай, чувак, а я iй направду не сказав, що iду?

– Це ти у мене питаеш?!

Я прикусив язика та напрочуд чiтко усвiдомив, що суперечностi в моiх стосунках iз Маруською набули, якщо можна так висловитися, глибоко антагонiстичного характеру (не знаю, чи слово «антагонiстичний» повнiстю вiдображае мою думку, зате менi страшенно подобаеться його звучання). Скандалити й поривати з дiвчиною я не хотiв. Водночас я не мiг вiдмовитися вiд поiздки до Бразилii, нiяк не наважуючись iй про це розповiсти.

– Ти б поговорив iз нею, чувак, – буркнув Саня з-пiд ковдри, – виклав усе на чистоту. А то якось нечесно, по-свинськи виходить.

– Це ти в усьому винен! – парирував я, чудово пам’ятаючи, що найкращий захист – це атака. – Це ж не я нi сiло нi впало поперся купувати квитки на Сан-Паулу.

– Ти хiба жалкуеш? – лукаво прощебетав Алекс, вистромивши носа з-пiд перини.

Своiми словами Алi влучив у десятку. Адже я справдi не жалкував. Приймаючи рiшення про поiздку, я не вагався жодноi секунди. Певна рiч, я страшенно не хотiв втрачати Маруську, однак нi на мить не думав про те, щоб вiдступити й скасувати мандрiвку.

Насправдi я зовсiм не мав намiру образити нi в чому не винувате дiвча. Рiч у тiм, що за три мiсяцi, просидженi безвиiзно в Киевi, я повсюди натикався на цiлковите нерозумiння. Звiдусiль мене оточували збайдужiлi люди, яким були до лампочки моi новi життевi цiнностi, яким так i не судилося втямити, як можна вiдмовитися вiд усього, щоб стати звичайним бурлаком – обходисвiтом. Ян Фiдлер, мiй чеський товариш, разом iз яким я об’iхав половину Пiвденноi Америки i який единий чудово мене розумiв, був на той час дуже далеко – у Швецii. Менi страшенно не вистачало безкiнечно довгих стокгольмських вечорiв, коли ми за пляшкою пива спроквола й невимушено обговорювали книжковi новинки, останнi фiльми або ж просто балакали про подорожi та життя.

Словом, я трохи втомився вiд Киева, а тому – просто не мiг не поiхати. Бразилiя була потрiбна менi мов ковток свiжого повiтря. Я мусив летiти – що далi, то краще, щоби струснути iз себе зацiпенiння, зметнути геть ваготу дрiб’язкових, але таких уiдливих проблем.

Хай як це егоiстично звучить, я нi про що не шкодував.

– Щоб там мiж вами не трапилося, вона не заслуговуе на таке ставлення, – в задумi прорiк Саня.

Я зiтхнув.

– Добре, чувак. До вiд’iзду я все залагоджу. Обiцяю.

* * *

Прийшовши додому, я передусiм полiз у душ. Холоднi струменi збадьорили тiло й трохи притлумили невгомонний бджолиний рiй у головi.

Потому я полiз в Інтернет чит

ти невтiшнi вiдгуки про вчорашнiй поединок мiж «Динамо» й «Інтером». Наостанок вiдкрив пошту й написав листа Яновi, жваво й виразно змалювавши поточну життеву ситуацiю. Якщо бути вiдвертим, я просив у друзяки поради. Насправдi навiть не поради, а виправдання своiм дiям, оскiльки напевне знав, що однаково вчиню, як задумав.

Лист-вiдповiдь мого товариша, як завше, вирiзнявся афористичною влучнiстю, хоч i був вельми лаконiчним. Чех написав:

«Man, as I understood you’re in deep shit:) But I want to tell you one thing. There are people that are fated to stay on one place and dig the ground until they die. However, there are others and they are called nomads. If you were born to travel – just do it, man. Follow the call of your fucking destiny!»[13 - Чувак, як я зрозумiв, ти зараз у повному лайнi:) Одначе хочу тобi сказати одну рiч. Є люди, котрi приреченi порпатись у землi аж до смертi. Однак е й iншi, i iх називають кочiвниками. Якщо ти народжений подорожувати – просто роби це, чувак. Іди за покликом своеi довбонутоi долi! (англ.)]

Прочитавши Янiв лист, я ще довго мiркував над тим, чому окремим представникам виду homo sapiens (по сутi, цiлком осiлому племенi) не сидиться на мiсцi. Що примушуе цих людей iз щораз бiльшим завзяттям i пристрастю зриватися з насиджених мiсць i вирушати в незвiданi краi? Банальне бажання побачити свiт? Доконечна потреба втекти вiд проблем i буденностi? Гонитва за новими враженнями та вiдчуттями? На таке, здавалося б, просте запитання – чому люди подорожують? – немае простоi вiдповiдi.

Насправдi мандрiвка (тут я маю на увазi справжню мандрiвку, а не якийсь туристичний вояж чи бiзнесове вiдрядження, основною метою якого е дiстатися з пункту А до пункту Б) – це значно бiльше, нiж усе перераховане вище. Крiм того, якщо вiдверто, то будь-яка подорож – доволi жорстка рiч. Хай як це парадоксально, та вона поеднуе в собi те, чого люди зазвичай намагаються уникати: постiйнi стреси, втому, безпiдставний ризик, досить часто приправленi лавиною болiсних i несподiваних ударiв примхливоi фортуни. Будь-якому пiлiгримовi вiдоме вiдчуття перших днiв походу, коли ти повнiстю розбалансовуешся, немов розкладаешся на шматки, зате потiм… збираеш себе заново, формуючи свое нове, трохи видозмiнене «я».

У дитинствi я довго не мiг скласти кубик Рубика. Я був ще надто малим i недосвiдченим для того, щоб аналiзувати своi дii, свiдомо добирати алгоритм тощо. Вiдтак я лише крутив туди-сюди його ланки, все бiльше й бiльше перемiшуючи кольори на гранях. Так i не склавши ту бiсову iграшку в «природний» спосiб, я розлютився й спересердя розiбрав ii на деталi, пiсля чого за одну хвилину змонтував кубик у початкове положення, в якому кожна грань мала свiй визначений колiр.

Певною мiрою людське життя нагадуе менi нинi оту давно забуту дитячу забавку – кубик Рубика. Можна до смертi довбатись i вовтузитися, але так i не вiднайти отой «ключ», так i не дiбрати алгоритм, який приведе вас до гармонii, коли кожна частинка внутрiшнього ества почуватиметься на своему мiсцi. Тож у такому сенсi мандрiвка е ось тим «варварським» способом складання кубика Рубика, котрий грубо, та напрочуд швидко й дiево ставить усе на своi мiсця.

Подорож гартуе. Це наче дзбан крижаноi води, перекинутий на сонну голову зимного вiтряного ранку.

Подорож гартуе характер. Пiд час мандрiв бiльше нiщо не належить тобi. Нiщо, крiм найважливiшого, – неба, повiтря, шепоту вiтру над головою та твоiх думок. Вирушаючи в далеч, ти втрачаеш звичний грунт пiд ногами, вiдмовляешся вiд повсякденноi передбачуваностi й бiльше не можеш контролювати те, що вiдбуваеться довкола, так, як контролював свое буденне iснування. Нiхто не може. Щодень, щогодини, щохвилини на шляху зринають новi та новi перешкоди. Через це доводиться постiйно боротися, думати, хитрувати, а найважливiше – потрiбно приймати рiшення та вiдповiдати за них. Це страшенно виснажуе, вимотуе, часом дратуе, однак робить сильнiшим, вiдкриваючи, чого ти вартий у справжньому небуденному iснуваннi.

Подорож навчае. Можна прочитати тисячу книжок про далекi мандри, переглянувши сотнi телепередач про неблизькi краiни на каналi BBC, можна захистити дисертацiю, зробити кар’еру держслужбовця, та жодного разу так i не доторкнутись до життя. Те, що може дати екстремальна мандрiвка, не замiнить жоден iнший досвiд. Повiрте, один день у подорожi принесе бiльше вражень, нiж цiле життя, звiсно, якщо це життя змарновано на одному мiсцi.

Об’iздивши майже три десятки краiн, побувавши у мiсцях, у яких для того, щоб зустрiти живу людину, треба йти не один десяток кiлометрiв, я збагнув, що немае кращого способу знайти вiдповiдi на всi запитання, якi ранiше марно видивлявся на прибитих пилюкою асфальтованих вулицях, нiж залишитись наодинцi iз зорями посеред неходженого шляху. І тiльки тодi, коли заклякнеш цiлковито самотнiй на довгiй дорозi, яка веде тебе не знати куди, вiдкривши всесвiтовi свiй розум i серце, ти почуватимешся справжнiм i живим – живим, як нiколи до цього в життi, i почнеш розумi

и, хто ти е насправдi.

* * *

2 грудня 2009-го. Аеропорт «Бориспiль»…

Я вовтузився у простому, але доволi зручному синьому крiслi iз пласким сидiнням i спинкою якраз напроти гейту B3 в аеропорту Борисполя. Алекс, Дiмон i Лара якийсь час швендяли duty-free магазинами, скуповуючи всiлякi дрiбнички, а тепер сидiли, звiсивши ноги iз високих стiльчикiв, у термiнальному барi неподалiк, i цмулили несмачну каву перед довгою дорогою. Дiмон був зодягнутий у сiрi фiрмовi брюки з якимись вельми оригiнальними вставками на бортах i яскраву бiло-червоно-чорну спортивну куртку (такi полюбляють мотоциклiсти або ж ралiйнi спортсмени), а на ногах мав дизайнерськi кросiвки Puma. Лара – той узагалi вирядився, наче на парад: ошатнi джинси й свiтла, майже дiлова сорочка. І тiльки Саня надягнув простi спортивнi темно-коричневi штани та легку буро-зелену куртку-вiтрiвку класичного крою. Хлопцi, час вiд часу голосно смiючись, гомонiли – переважно не про Бразилiю.

Я ж крутився на своему стiльцi, тримаючись осторонь. У Бразилii починалося лiто, тому перед виiздом в аеропорт я перевдягнувся в легкi чорнi шорти й футболку. Щоправда, аби не замерзнути дорогою до Борисполя, я накинув темно-синiй светр iз написом PERU та вигаптуваною червоною ламою, придбаний у Лiмi пiд час попередньоi поiздки до Пiвденноi Америки. За похiдне взуття менi правили перевiренi вiдстанню та часом чорнi кросiвки Adidas Porsche Design, у яких я пройшов Мексику, Еквадор, Перу та Чилi.

Склавши руки на грудях, я опустив погляд униз, тож навiть не дивився на своiх попутникiв. Намагався сконцентруватися на власних бентежних думках. Грядущий перелiт уже давно не давав менi спокою. По-перше, нас iхало четверо (як на мене – забагато), причому не варто, мабуть, згадувати, що з нашоi четвiрки лише я мав хоч якесь уявлення про тi мiсця, куди ми вирядилися. По-друге, я почувався абсолютно непiдготовленим до подорожi, а отже – невпевненим у собi. Коли Алекс придбав квитки до Сан-Паулу, тим самим перекривши всi шляхи до вiдступу, до початку бразильськоi авантюри лишалося трохи бiльше як мiсяць. У принципi, чотирьох тижнiв бiльше нiж достатньо для того, щоби ретельно опрацювати маршрут так, як я опрацьовував своi мандрiвки до Мексики чи острова Пасхи, проте цього разу я не зробив майже нiчого. Я навiть не забронював жодного хостелу. Причину я вже згадував, i хай як вона банально звучить, але в нашiй похапцем згуртованiй командi було забагато голiв iз радикально протилежними думками, що перекреслювало навiть можливiсть ретельного планування подорожi. Непримиреннi розбiжностi в усьому – життевих цiнностях, соцiальному статусi, бажаннях, прагненнях, уявленнях про хороший вiдпочинок – робили нереальною пiдготовку мандрiвки такою, якою ii бачив я.

Протягом листопада я, Алi, Дiмон i Лаврентiй двiчi збиралися у «Вiолетi», пробуючи виробити й узгодити загальний план поiздки, але за давнiм украiнським звичаем лише марно витратили час, позаяк нам так i не вдалося досягти згоди за жодним iз ключових пунктiв. Ми не змогли знайти взаеморозумiння навiть у питаннi, куди власне помандрувати i на яких мiсцинах зосередити увагу, що вже й казати про детальну розмiтку маршруту, бронювання внутрiшнiх авiаперельотiв чи хостелiв. Зрештою якимось дивом менi таки вдалося переконати своiх супутникiв замiсть валятися на пляжах поiхати саме в Пантанал, мiсце не дуже популярне серед туристiв.

– Я письменник, чуваки, – стримано, але серйозно проказав я, – я вирушаю по пригоди, а тому, хочеться вам того чи нi, прямую до Пантаналу. Якщо ви бажаете пляжного вiдпочинку й диско-клубiв – уперед i з пiснею, та нам iз вами тодi не по дорозi.

Нiхто не заперечував. Тож хоча б у чомусь удалося знайти спiльну мову: ми iдемо до Пантаналу. Однак подальшi перемовини знов завели нашу ватагу в глухий кут. Спробувавши визначитись, як саме дiставатимемось iз Сан-Паулу до Кампо-Гранде чи Куйяби (автобусами, лiтаком чи орендованою машиною), ми знову застрягли в каламутних суперечках.

Уся моя пiдготовка до подорожi обмежилася купiвлею величезноi карти Бразилii (здебiльшого на той випадок, якщо таки надумаемо орендувати машину) та пухкенького путiвника Lonely Planet: Brazil.

На скляний дах термiнала сором’язливо опускались першi тендiтнi снiжинки. Наморщивши лоба й вiдкинувши голову назад, я розмiрковував про те, як усе складеться у Бразилii. Як не крути, поки ми разом, менi доведеться дбати про харч i нiчлiг на всiх чотирьох… Моi товаришi безтурботно сьорбали каву й час вiд часу махали до мене руками, запрошуючи приеднатися до них. Я, проте, вдавав, що не помiчаю iхнiх жестiв, подумки переносячись до моменту висадки на бразильську землю; я намагався передбачити подальший перебiг подiй, аби бути готовим до рiзних несподiванок.

Зненацька десь угорi напрочуд гучно озвався репродуктор, сповiщаючи про початок посадки на рейс «Мiжнародних авiалiнiй Украiни» до Мiлана. Пiдiйшовши до стiйки контролю, я передав дiвчинцi в унiформi свiй посадковий талон, затим спустився сходами вниз i заскочив у довжелезн

й бiло-блакитний аеропортовий автобус, котрий сонно чекав на пасажирiв бiля виходу з гейту В3.

І знаете що? Варто було опинитися в салонi Boeing-737, що пахнув розлитим пивом, теплими бутербродами та пластиком iз вентиляцiйних каналiв, почути розмiрений i безтурботний гул турбiн, якi прогрiваються перед зльотом, i всiстися на свое мiсце, як усi важкi й невiдраднi помисли, котрi ще хвилину тому терзали мене, безслiдно щезли. Над головою спалахнув iндикатор Fasten your seatbelt,[14 - Застебнiть ременi (англ.).] i мене вже не цiкавило, що про мене думатиме Маруська, я забув про купу незавершених справ, залишених напризволяще в Киевi, i навiть соннi грудневi снiжинки, що практично нерухомо висiли в повiтрi над летовищем, видалися менi смiховинно несправжнiми, неначе штучний снiжок iз радянського «Новорiчного вогника». Натомiсть я бiльше перейнявся тим, яка це модифiкацiя 737-го, скiльки триватиме перелiт до Мiлана й чи достатньо в нас часу на пересадку.

Коли лiтак вирулював на злiтну смугу, я дiстав iз сумки путiвник i взявся переглядати роздiл, присвячений Пантаналу.

Невдовзi капiтан дав останне коротке оголошення, i гостроносий Boeing помчав уперед. За пiвхвилини тремтiння корпуса вщухло, моя спина приемно втиснулась у крiсло – сталевий велетень почав набирати висоту.

Кров швидше забурувала в жилах. Я шумно втягнув носом повiтря, вiдчуваючи, як вiд передчуття майбутнiх пригод нервами розбiгаються наелектризованi iскорки. Затим визирнув крiзь iлюмiнатор i тихо посмiхнувся. Всi моi проблеми ображено дивилися менi навздогiн, залишившись мерзнути за бортом, десь там, далеко-далеко на землi, посеред вогкоi киiвськоi зими.

* * *

Я не розумiю, чому Італiю прийняли в Євросоюз. Говорю однозначно: НЕ-РО-ЗУ-МІ-Ю.

Направду нашi «iталiйськi» пригоди почалися ще в Борисполi. Пiд час реестрацii нам повiдомили, що не можуть дати посадковi талони на рейс «Мiлан – Сан-Паулу», оскiльки з невiдомих причин Мiлан вiдмовляе в реестрацii (до Сан-Паулу нас мала везти iталiйська авiакомпанiя Alitalia). Я вперше стикнувся з таким за час усiх своiх перельотiв (зазвичай пiд час check-in’у на маршрутi з пересадками у пунктi вильоту видають посадковi талони на всi рейси), але не дуже переймався, бо знав, що в нейтральних зонах усiх нормальних мiжнародних аеропортiв е спецiальнi електроннi бокси, де можна самостiйно пройти реестрацiю, а також представництва авiакомпанiй, якi готовi в разi чого прийти на допомогу.

Ключове слово в останньому реченнi було «нормальних». Нинi з усiею вiдповiдальнiстю заявляю: панове, я не назву iталiйськi аеропорти нормальними навiть пiд тортурами.

Негаразди почалися вiдразу пiсля прильоту до Мальпензи. Всерединi термiнала автоматичних боксiв реестрацii не виявилося. Їх просто не було! В одному мiсцi менi вдалося розшукати невеличку конторку Alitalia iз купою рiзних паперiв, телефонiв, крiсел, зате… без жодноi живоi душi. Хвилин двадцять я марно грюкав по столi й гукав крiзь вiконце; Алi та компанiя розмiстилися на наплiчниках неподалiк, вряди-годи кидаючи жарти про те, що ми вже прилетiли. Одначе до нас так нiхто й не вийшов, i глузування притьмом стихли.

– Що тепер робити? – стурбовано запитав Саня.

– Я маю Шенгенську вiзу, – подумавши, вiдповiв я. – Це означае, що без проблем висковзну в примiщення аеропорту. А там уже розшукаю зали для check-in’у та пройду реестрацiю «з нуля», так наче ми летимо до Сан-Паулу не з Киева, а просто з Мiлана.

Позаяк iнших варiантiв не було, хлопцi вiддали менi своi паспорти й роздрукiвки-пiдтвердження про бронювання авiарейсу «Киiв – Мiлан – Сан-Паулу».

Спочатку, пройшовши зону митного контролю, я нiчого особливого не вигадував i прямцем пошурував до self-service desks[15 - Автоматичнi стенди самообслуговування клiентiв, де можна отримати квиток i зарееструвати багаж без черги й без тяганини iз представниками авiакомпанiй.] авiакомпанii Alitalia. Оскiльки всю нашу поклажу ще в Киевi прописали аж до Сан-Паулу, менi потрiбно було просто отримати посадковi талони. Такi self-service апарати дають змогу легко, швидко й без проблем одержати талони на посадку лише за номером рейсу та прiзвищем, або ж за номером електронного квитка, ба навiть за кодом вашого закордонного паспорта. Проте на мене чекало повне фiаско. Я почергово тицяв у спецiальну пройму нашi паспорти, набирав прiзвище, вводив шифр, указаний на електронному квитковi, але щоразу та клята машинерiя повiдомляла, що система «нiчого не знайшла за вашим запитом».

Сердито вилаявшись, я почалапав до стiйок реестрацii Alitalia.

– Excuse me, sir, I need your help,[16 - Перепрошую, пане, менi потрiбна ваша допомога (англ.).] – шаблонно почав я, перед тим кiльканадцять хвилин простоявши в черзi. – У нас тут така ситуацiя… Я та трое моiх товаришiв прямуемо з Киева до Сан-Паулу, однак з невiдомих причин пiд час реестрацii в Киевi нам не видали посадкових талонiв на рейс до Бразилii. Я намагався достукатися до когось iз ваших колег у термiналi, але нiкого не знайшов. Ви не могли б видати по

адковi квитанцii на мене й товаришiв? Я маю iз собою iхнi паспорти.

Вилицюватий i якийсь аж надто блiдий, як на iталiйця, представник Alitalia блимнув на мене скельцями прямокутних у тонкiй дротянiй оправi окулярiв.

– Покажiть бронювання.

Я передав йому роздрукiвку з пiдтвердженням купiвлi електронних квиткiв.

– А ви рееструвались у Киевi? – неуважно спитав хлопець.

– Певна рiч, рееструвались! – Нiби можливо потрапити до Мiлана, не пройшовши реестрацiю в Киевi! І я знову стисло переповiв йому свою iсторiю.

Очкарик за стiйкою ще раз переглянув папери. Схоже, до нього тiльки зараз почало доходити, в чому наша проблема.

– А ви взагалi що тут робите? – несподiвано спитав вiн. – Ви ж повиннi перебувати у нейтральнiй зонi термiнала!

– Я вийшов звiдти для того, щоб отримати посадковi талони, тому що в нейтральнiй зонi ваших термiналiв зараз немае жодноi живоi душi, котра могла б нам допомогти, – холодно просичав я.

– У вас е Шенгенська вiза?

Я вiдчув, як пiд язиком скипае роздратування.

– Оскiльки, пане, нинi ви маете приемнiсть спостерiгати мене перед собою, – кажу, – то так, безперечно, в мене е Шенгенська вiза.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

«Твою дiвiзiю вперьод!» – так часто приказувала Євгенiя Борисiвна, хореограф дитячого ансамблю «Полiсяночка» в Рiвному, де я в дитинствi займався танцями. Вона послуговувалася цим чудовим висловом пiд час репетицiй напередоднi великих концертiв, коли втомленi безкiнечними прогонами номерiв дiтлахи починали шумiти. Для бiльшого ефекту Євгенiя Борисiвна кидала в нас стiльчиком… Чомусь цей вислiв приклеiвся менi до язика, припав до душi i т. д i т. п., а тому я досить часто вживаю його у повсякденному життi, а от тепер вирiшив перенести в книгу. Я тулитиму його в тих мiсцях, де потрiбно пiдкреслити експресивнiсть i напруженiсть моменту. (Тут i далi прим. авт.)

2

Собаки мають бути обов’язково бiлими та зовсiм не линяти. Якщо iз собаки лiзе шерсть, це означае, що дiти гасатимуть один за одним. У крайньому разi – за папужкою. Чи за хом’ячками. Хом’яки точно не линяють.

3

Дiдько, невже на початку ХХІ столiття хтось вiрить, що весь цей пакет функцiй можна запхати в одну людину?…

4

CAD (Computeraided design) – САПР (Системи автоматизованого проектування).

5

Bug з англ. означае «жучок». Програмiстським сленгом так називають помилки в текстi програми. Вiдповiдно debugger – це спецiалiзований модуль, який допомагае розробникам вiдшуковувати помилки у щойно написаному кодi. Якщо помилок не знайдено, debugger компiлюе код, цебто створюе з нього виконавчий *.exe файл програми.

6

Бiлявки, без образ! Вважайте, що я написав це у станi афекту!

7

«Гартування» (англ.). У росiйському перекладi – «Налегке».

8

Бiльш детально див. «Мексиканськi хронiки».

9

Фальшивий палець (англ.).

10

Дурень (iсп.).

11

5 жовтня 2009, 14:21.

12

Вигук з етичних мiркувань i з поваги до фанiв ФК «Динамо» (Киiв) було змiнено редактором. Насправдi автор схарактеризував динамiвцiв зовсiм iншим словом, яке до козлiв жодного стосунку не мае та яким називають радше осiб нетрадицiйноi сексуальноi орiентацii.

13

Чувак, як я зрозумiв, ти зараз у повному лайнi:) Одначе хочу тобi сказати одну рiч. Є люди, котрi приреченi порпатись у землi аж до смертi. Однак е й iншi, i iх називають кочiвниками. Якщо ти народжений подорожувати – просто роби це, чувак. Іди за покликом своеi довбонутоi долi! (англ.)

14

Застебнiть ременi (англ.).

15

Автоматичнi стенди самообслуговування клiентiв, де можна отримати квиток i зарееструвати багаж без черги й без тяганини iз представниками авiакомпанiй.

16

Перепрошую, пане, менi потрiбна ваша допомога (англ.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить