Квiти для Елджернона
Денiел Кiз

Всесвiтнiй бестселер, який сколихнув серця мiльйонiв читачiв! Неодноразово екранiзований роман, який здобув найпрестижнiшi лiтературнi премii! Історiя, яка зворушуе та змушуе замислитися… Розумово вiдсталий Чарлi Гордон погоджуеться на ризикований науковий експеримент – понад усе вiн мрiе стати розумним. Пiсля надскладноi операцii на мозку його iнтелект дiйсно стае блискавичним. Але нiхто не мiг передбачити, якi наслiдки спричинить цей дослiд…

Дэниел Киз

Квiти для Елджернона

© Daniel Keyes, 1959, 1966, 1987, 1994

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2015

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2015

* * *

Моiй матерi i на згадку про мого батька

– Кожен, хто мае розум, – вiв я далi, – пригадав би, що iснуе двояке порушення зору, яке виникае iз двох причин: коли потрапляють зi свiтла до темряви або коли iз темряви виходять на свiтло. І якби знаття, що саме дiеться iз душею, то, коли-небудь побачивши ii збентеженою i неспроможною щось розгледiти, нiхто не став би безглуздо смiятись, а радше б задумався, чи прийшла ця душа iз свiтлiшого життя i тепер пiдлягае затьмаренню, чи ж навпаки, вiд великоi темряви дiставшись до свiтлiшого життя, вона вся виповнена яскравим сяйвом: такий ii стан i таке життя можна вважати за щастя, а тiй першiй душi годилося б тiльки поспiвчувати. А коли б хто, глянувши на неi, хотiв насмiятись, то нехай вiн менше смiявся б над першою, нiж над тiею, яка опустилась згори, зi свiтла.

    Платон, Держава VІІ

Первий звiт

3 берiзня

Дохторь Штраус каже аби я писав шо думаю i помнив усе шо зi мною буде вiд сьогоднi. Я не знаю чому але вiн вважа шо це важливо аби вони могли бачити чи можна якось використати мене. Я думаю, з мене буде польза бо мiс Кiннiан каже вони спробують зробити мене умним. Я хочу бути умним. Звуть мене Чярлi Гордон i я роблю в пикарнi Доннера де мiстер Доннер дае менi по одинадцять доларiв на тиждень i дае хлiба та тiстечко, коли я попрошу. Менi тридцять двое рокiв i в наступному мiсяцi буде мiй день народження. Я сказав дохторю Штраусу та професорю Нявмуру шо я не вмiю добре писати, але вiн сказав, шо це неважно i шоб я писав як я балакаю i як пишу твори у класi мiс Кiннiан у ii школi для недорозвинених дорослих куди я хожу вчитися тричi на тиждень коли маю вiльний час. Дохторь Штраус каже шоб я писав усе шо думаю i все шо зi мною бува але голова в мене порожня i сьогоднi я вже нiчого не напишу… Ваш Чярлi Гордон.

Другий звiт

4 берiзня

Я сьогоднi мав тест. Думаю я його провалив i думаю тепер вони не захочуть скористатися мною. А сталося те шо я пiшов до професоря Нявмура в його кабiнет коли в мене був ланч так бо вони менi сказали i його секретарка повела мене до кiмнати де на дверях було написано департамент для психiв але за тими дверима була довга зала й багато малих кiмнаток де я побачив лише стiл та стульцi. В однiй iз тих кiмнаток був приемний чоловiк я побачив у нього бiлi карти обляпанi чорнилом. Вiн сказав сiдай Чярлi прилаштуйся зручнiше й розслабся. Вiн був у бiлому пальтi як дохторь але думаю вiн не був дохторем бо не попросив мене роззявити рота й сказати а. У нього були лише отi бiлi карти. Його звали Берт. Я забув його друге iм’я бо не вмiю добре пам’ятати.

Я не знав шо вiн хоче робити i мiцно вчепився руками у спинку стульця як я робив лише тодi коли приходив до зубного лiкаря. Берт не був зубним лiкарем але вiн знов i знов казав менi шоб я розслабився а це лякало мене бо так завжди кажуть коли шось болiтиме.

Отож Берт запитав Чярлi шо ти бачиш на цих картах. Я побачив на них розлите чорнило й дуже злякався хоч я мав у карманi лапку кроля бо коли я був малий то завжди провалював тести у школi й розливав чорнило.

Я сказав Берту шо бачу чорнило яке хтось розлив на бiлу карту. Берт сказав так i всмiхнувся й менi стало добре. Вiн перевертав усi карти i я сказав йому шо хтось розлив на них чорнило червоне й чорне. Я подумав шо цей тест був легким та коли я пiдвiвся шоб пiти геть Берт зупинив мене i сказав менi сядь Чярлi ми ше не закiнчили. З цими картами ми маемо ше роботу. Я не пойняв, чого вiн хоче але пригадав як дохторь Штраус сказав аби я робив усе шо вiн менi скаже навiть якшо я не пойму чого вiн од мене хоче.

Я не дуже добре помню прошо запитував мене Берт але помню вiн хотiв шоб я сказав йому шо я побачив у чорнилi. Я нiчого не побачив у чорнилi але Берт сказав шо там е картини. Я не побачив нiяких картин. Я справдi хотiв iх побачити. Я тримав карту пiд самими своiми очима й набагато далi. Потiм подумав шо коли я почеплю на нiс очки то либонь побачу краще я зазвичай дивлюся крiзь очки на телевiзiр але я сказав собi шо можливо крiзь них я побачу краще картини в чорнилi. Я начепив очки i сказав дайте менi ще раз подивитися на карту тепер я там шось побачу повiрте менi.

Я дивився з усiх сил але так i не побачив там картин бачив лише чорнило. Я сказав Берту шо мабуть мен

потрiбнi новi очки. Вiн шось записав на паперi i я злякався шо провалив тест. Тож я сказав йому шо бачу дуже гарну картинку з гарними заокругленнями на краях але вiн заперечливо похитав головою отже там було все не так. Я спитав у нього чи iншi люди бачать якiсь речi в чорнилi й вiн сказав так вони бачать рiзнi речi в чорнилi. Вiн сказав менi шо чорнило на картi називаеться чорнилом випробувань.

Берт дуже приемний чоловiк i вiн балакае повiльно як мiс Кiннiан у своему класi куди я хожу бо там навчають чiтати недорозвинених дорослих. Вiн пояснив менi шо це шоковий тест. Вiн сказав шо люди бачать картинки в чорнилах. Я сказав покажiть менi де вони iх бачать. Вiн менi цього не показав, вiн лише сказав уяви собi шо на картi справдi шось е. Я сказав йому шо уявив там чорнило. Вiн похитав головою – я знову не вгадав. Вiн сказав це шось мае нагадати менi я повинен прикинутися шо воно менi шось нагадуе. Я надовго заплющив очi намагаючись шонебудь собi уявити а тодi сказав я уявив собi як чорнило капае на бiлу карту. Тут його олiвець зломився ми пiдвелися й вийшли.

Я не думаю шо витримав цей тест.

Третiй звiт

5 берiзня

Дохторь Штраус i професорь Нявмур сказали шо чорнило на картах нiчого не означае. Я сказав iм шо то не я розлив на них чорнило i шо я не мiг нiчого побачити в тому чорнилi. Вони сказали шо може ше використають мене. Я сказав дохторю Штраусу шо мiс Кiннiан нiколи не провадила надi мною тестiв, лише навчала мене чiтати й писати. Вiн сказав, шо мiс Кiннiан сказала йому я найкращий учень у школi Бекмана для недорозвинених учнiв i найбiльше стараюся бо я справдi хочу навчитися грамоти хочу навiть бiльше анiж люди тямовитiшi нiж я.

Дохторь Штраус запитав мене як ти потрапив до школи Бекмана Чарлi власними зусиллями. Як ти про неi довiдався. Я сказав шо не помню.

Професорь Нявмур запитав мене чому менi захотiлося чiтати й правильно писати. Я сказав йому томушо все життя я хотiв бути умним а не тупим i моя мати завжди казала шоб я старався та коли я навiть чогось навчався у школi мiс Кiннiан я швидко все забував.

Дохторь Штраус написав дещо для мене на аркушi паперу а професорь Нявмур побалакав зi мною дуже серйозно. Вiн сказав ти знаеш Чярлi нам невiдомо як цей експеримент працюватиме на людях томушо ми досi застосовували його лише для тварин. Я йому вiдповiв що це саме сказала менi мiс Кiннiан але я не боюся навiть якшо в мене шось болiтиме томушо я дужий i вмiю тяжко працювати.

Я хочу стати умним якшо вони дозволять менi. Вони кажуть iм потрiбен дозвiл вiд моеi родини але мiй дядько Герман який про мене дбав помер i я нiчого не помню про свою родину. Я не бачив своеi матерi i свого батька i своеi маленькоi сестри Норми давно й дуже давно. Можливо мiй батько також помер. Дохторь Штраус запитав мене, де вони жили. Я думаю вони жили в Бруклiнi. Вiн сказав шо вони iх шукатимуть i можливо знайдуть.

Я сподiваюся менi не доведеться писати багато цих звiтiв бо вони забирають у мене багато часу i я лягаю спати дуже пiзно й дуже стомлений уранцi. Джiмпi накричав на мене томушо я впустив тацю з булочками якi нiс до печi. Вони стали дуже бруднi i йому довелося обтирати iх перш нiж вiн поставив iх у пiч шоб вони там пеклися. Джiмпi горлае на мене постiйно коли я роблю шось не так але вiн мене любить бо вiн мiй друг. Уявляю собi як вiн здивуеться коли я стану умним.

Четвертий звiт

6 берiзня

Сьогоднi я мав ше один iдiотський тест на випадок якшо вони зможуть використати мене. Те саме мiсце але iнша маленька тестова кiмнатка. Приемна ледi яка мене туди привела сказала менi свое iм’я а я запитав у неi як воно пишеться щоб я мiг занести його до свого звiту про тематичний аперцептивний тест. Я не знаю перших двох слiв але знаю шо означае цей тест. Я мушу витримати його бо iнакше моi оцiнки будуть низькими.

Цей тест здався менi лехким, томушо я мiг бачити картинки. Проте на цей раз вона не стала допитуватися шо я побачив у картинках. Це збило мене з пантелику. Я сказав iй шо вчора Берт вимагав аби я сказав шо я бачу на чорнилi. Вона сказала це не мае значення бо в цьому тестi йдеться про iнше. Тепер я повинен розповiсти iсторii про людей на картинках.

Я сказав як я можу розповiдати про людей яких я не знаю. Вона сказала а ти прикинься нiби iх знаеш але я сказав iй шо це буди брихня. Я бiльше нiколи ни бришу томушо коли я був детиною я брихав i мине за це лупцювали. У мене в гаманi е свiтлина зi мною Нормою i дядьком Германом який прелаштував мене на роботу до пикарнi Доннера а вже потiм помер.

Я сказав я можу щось розповiсти про тих людей бо я жив iз дядьком Германом досить довго але ледi не хотiла чути про них. Вона сказала цей тест i ще один тест шоковий мають на митi повернути менi пирсональнiсть. Я засмiявся. Я запитав у неi як я можу повернути собi цю штуку роздивляючись карти на якi хтось вилив чорнило i фотки людей яких я не знаю. Вона розсердилася й забрала фотки. Менi було байдуже. Думаю цей тест я також провалив.

Потiм я зробив для н

i кiлька малюнкiв але малюю я ни добре. Пiсля чого до мени повирнувся ще один тестор Берт у бiлому пiджаку його звуть Берт Селден i вiн повiв мене в iнше мiсце на цьому ж таки читвертому повирсi в унiверситетi Бекмана, де на дверях було написано психологiчна лабораторiя. Берт пояснив менi шо психологiя означае тямку а лабораторiя те мiсце де вони роблять сперименти. Я подумав вiн сказав шо вони там роблять жувальну гумку але тепер менi здаеться вони там виготовлюють головоламки та iгри бо саме цим ми зайнялися.

Менi не шастило добре збирати головоламки томушо все там було поламане i я нiчого не мiг запхати в дiрки. А одна з iгор була папером на якому були накресленi лiнii у всiх напрямках i мала безлiч коробкiв. З одного боку там було написано старт, а з протiлежного – фiнiш. Вiн сказав, це интересна гра й менi треба взяти алiвець i накреслити лiнiю вiд старту до фiнiшу ни пиритнувши жодноi з лiнiй якi вже були провединi на паперi.

Я ни зрозумiв чого йому треба й ми перепсували багато аркушiв. Тодi Берт сказав стривай я тобi шось пакажу ходiмо до спериментальноi лабараторii можливо там ти зрозумiеш шо й до чого. Ми пiднялися на 5 поверх i зайшли до iншоi кiмнати де були клiтки з животними у них були там обiзяни та кiлька мишей. У кiмнатi висiв дивний запах схожий на запах гнилих покидькiв. І там були також iншi люди в бiлих халатах вони гралися з животним i я подумав шо це крамниця де продають приручених звiрiв але люди в бiлих халатах не були схожi на покупцiв. Берт узяв iз клiтки бiлого миша й показав його минi. Вiн сказав шо це Елджернон i шо вiн чудово знае лаберинт. Я попросив його показати менi як вiн це робить.

Так от ви тiльки собi уявiть вiн посадив Елджернона в ящик, де на днi було безлiч згинiв i паворотiв i були там також старт i фiнiш як на тому паперi над яким я сушив собi голову. Ящик стояв на великому столi де на краях височiв бар’ер. Берт дiстав iз кишенi свого годинника пiдняв бiчнi дверцята, що ковзали вниз i вгору й сказав: «Ходiмо Елджерноне!» Миш нюхнув повiтря двiчi або тричi й побiг. Спочатку вiн бiг у довгому проходi та коли побачив шо далi дороги нема то повернувся назад на те мiсце з якого почав бiгти й постояв там хвилину ворушачи вусами. Пiсля чого обирнувся й побiг в инчому напрямку. Менi здалося миш робив те саме шо Берт хотiв аби я зробив на покресленому лiнiями паперi. Я засмiявся подумавши шо це надто важке завдання для миша. Але Елджернон побiг далi вже не зупиняючись крiзь цей лаберинт i жодного разу не збився з дороги, добiг до того мiсця, де був фiнiш i запищав. Берт сказав менi шо вiн щасливий оскiлькi правiльно виконав те що вимагалося вiд нього.

До чого ж розумний миш подумалося минi. Берт запитав чи не хотiв би я побiгати наввипередки з Елджерноном. Я сказав шо звичайно хотiв би й вiн сказав шо мае лабiринт iншого вигляду виготовлений iз дерева з прокресленими на ньому ходами й илектричну паличку схожу на олiвець. І вiн сказав шо може спорудити для Елджернона такий самий лабiринт як i для мене й ми зможемо робити одне й те саме.

Вiн пiдняв усi бар’ери навколо Елджернонового стола шоб розвести iх i скласти по-iншому. А тодi знову опустив верхнiй екран щоб Елджернон не змiг перестрибнути якийсь бар’ер i наблизитися до фiнiшу. Потiм дав менi илектричну паличку й показав як ковзати ii кiнчиком мiж бiчними бар’ерами й менi заборонялося вiдривати ii кiнчик вiд дна а ковзати ним по накреслених там подряпинах аж поки олiвець не зможе рухатися i мине лигенько не вдарить струмом.

Вiн дiстав iз кишенi годинника й намагався не показувати його менi. Тому я намагався не дивитись на нього й чирез це дуже нервувався.

Коли вiн скомандував: «Рушайте!» я спробував рушити але не знав куди менi рушати. Не знав, яку дорогу обрати. Потiм я почув як Елджернон запищав у своему ящику який стояв на столi й почув легке дряпання – мабуть вiн уже побiг. Я посунув олiвця вперед, але посунув його не туди й кiнчик олiвця застряв а пальцi менi вдарило легким илектричним струмом тож я повернувся до старту але щоразу коли я потрапляв не туди кiнчик олiвця застрягав а мене било електрошоком. Било не боляче лише примушувало мене невисоко пiдстрибнути а Берт повiдомляв менi шо я знову помилився. Я не подолав i половини свого шляху коли почув писк Елджернона – мабуть вiн знову був щасливий а це означало шо вiн виграв у мене гонку.

Ми змагалися ше десять разiв й Елджернон вигравав щоразу томушо я не знаходив правильноi дороги до фiнiшу й щоразу застрягав мiж бiчними стiнками. Я не почував себе зле томушо спостерiгав за Елджерноном i потроху став розумiти як дiстатися до кiнця лаберинту навiть якшо це забере в мене багато часу.

Я не знав шо мишi такi розумнi.

П’ятий звiт

6 берiзня

Вони знайшли мою сестру Норму яка жила з матiр’ю в Бруклiнi й вона дала дозвiл на мою операцiю. Отже вони таки хочуть використати мене. Я такий збуджений шо ледве спроможний писати. Але спочатку професорь Нявмур i дохторь Штраус трохи засперечалися через мене. Я сидiв у кабiнетi

рофесоря Нявмура коли увiйшли дохторь Штраус i Берт Селден. Професорь Нявмур був трохи стривожений i либонь остерiгався використати мене але дохторь Штраус сказав йому шо, на його думку я маю найкращий вигляд iз тих кого досi iм доводилося тестувати. Берт сказав йому шо мiс Кiннiан найбiльше рекомендувала мене з усiх людей яких вона навчала в центрi для розумово вiдсталих дорослих. Куди я хожу.

Дохторь Штраус сказав я маю в собi шось дуже хароше. Вiн сказав у мене добра мативацiя. Я навiть нiколи не знав шо вона в мене е. Менi стало добре коли вiн сказав шо нiхто у кого кi 68, не надiлений такою властивiстю. Я не знав шо це таке й звiдки воно в мене але вiн сказав шо в Елджернона воно також е. Мативацiя Елджернона виникае коли ви покладете сир у його ящик. Але мабуть мативацiя мае й иншi причини бо на цьому тижнi я сиру зовсiм не iв.

Професорь Нявмур стурбований тим шо мiй кi може стати надто високим а вiн у мене надто низький i я вiд цього захворiю. А дохторь Штраус сказав професорю Нявмуровi шось таке чого я не зрозумiв тож поки вони балакали я записав кiлька iхнiх слiв до свого нотатника шоб використати iх у своему звiтi. Вiн сказав Геролде (так звуть професоря Нявмура) я знаю Чярлi не зовсiм той чоловiк шо його ви хочете зробити суперiнтелектом власного виробу або iнакше кажучи суперменом. Але бiльшiсть людей iз таким низьким рiвнем розвитку налаштованi вороже й не бажають спiвпрацювати вони здебiльшого тупi й апатичнi i знайти з ними спiльну мову тяжко. Чярлi мае добрий характер вiн зацiкавлений i прагне сподобатися.

Тодi професорь Нявмур сказав не забувайте вiн стане першою людиною чий розум буде полiпшений херургiчно. Дохторь Штраус сказав саме це я й мав на увазi. Де ми знайдемо ше одного недорозвиненого дорослого чоловiка з такою величезною мативацiею навчатися. Погляньте як добре вiн навчився чiтати й писати для свого рiвня розвитку. Це просто неймовiрно.

Я запам’ятав не всi слова якi вони говорили бо говорили вони надто швидко але менi здалося дохторь Штраус i Берт були на моему боцi, а професорь Нявмур нi.

Берт знову й знову повторював шо Алiса Кiннiан вiдчувае вiн мае величезне бажання вчитися. Вiн мрiе навчитися приносити користь. І це була правда бо я дуже хочу стати умним. Дохторь Штраус пiдхопився на ноги i сказав повiрте менi Чярлi принесе користь. Берт кивнув головою. Професорь Нявмур пошкрiб потилицю витер носа великим пальцем i сказав можи ви й правду кажите. Ми використаемо Чярлi. Але нам слiд дати йому зрозумiти шо сперимент може закiнчитися невдало.

Коли вiн так сказав, я дуже зрадiв i був такий збуджений шо пiдхопився на ноги й потис йому руку за те шо вiн так турбуеться за мене. Думаю вiн злякався коли я на нього стрибнув.

Вiн сказав менi Чярлi ми давно вже працюемо над цею праблемою але поки що дослiджували ii лише на животних таких як Елджернон. Ми переконанi шо фiзичноi небезпеки для тебе нема але е iншi речi про якi ми нiчого не знаемо поки не спробуемо iх. Я хочу аби ти зрозумiв що сперимент може провалитися i тодi взагалi нiчого ни станеться. Або вiн може вдатися лише на короткий термин а тодi тобi стане гiрше анiж ти почуваеш себе тепер. Ти повинен розумiти шо це означае. Якшо таке станеться нам доведеться вiдiслати тебе до державного психiатричного притулку у Ворренi.

Я сказав менi байдуже томушо я нiчого нибоюся. Я дуже сильний i я завжди все роблю добре i завжди маю при собi ногу кроля на щастя i я не розбив у своему життi жодного дзеркала. Я випустив iз рук одного разу кiлька тарiлок та це не щитаеться.

Тодi дохторь Штраус сказав Чярлi навiть якщо ми зазнаемо невдачi ти зробиш великий внесок у науку. Цей сперимент був успiшним на багатьох животних але нiхто досi не проводив його на людських створiннях. Ти будеш первий.

Я сказав йому дякую дохторе ви нiколи не пожалкуете шо дали менi мiй другий шанс як каже мiс Кiннiан. І я почув себе так нiби сказав iм пiсля операцii я стану дуже умний. Я дуже старатимуся стати умним.

Шостий звiт

8 берiзня

Я боюсь. Багато людей якi працюють у колежжi й люди з медичноi школи прийшли побажати менi успiху. Берт тестор принiс менi квiти i сказав шо вони вiд працiвникiв психiчного департаменту. Вiн побажав менi щастя. Я сподiваюся шо все закiнчиться для мене щасливо. Я маю свою лапку кроля й свое пеннi на щастя i маю пiдкову. Дохторь Штраус сказав не будь таким забобонним Чярлi. Це наука. Я не знаю шо таке наука, але вони всi це кажуть, то либонь це шось таке, шо допомагае тобi здобути щастя. Хай там як а я тримаю лапку кроля в однiй руцi а свое щасливе пеннi з пробитою в ньому дiркою в другiй. Я хотiв би взяти iз собою пiдкову але вона надто важка i я залишив ii в кишенi куртки.

Джо Карп iз пикарнi принiс минi шоколадне тiстичко вiд мiстера Доннера та працiвникiв пикарнi й вони сподiваються я скоро одужаю й стану на ноги. У пикарнi вони думають я хворий бо так сказав iм професорь Нявмур а про аперацiю яка зробить мене умним вiн не сказав нiчого. Це поки шо таемниця на той випадок коли

аперацiя зазнае невдачi або шось пiде не так.

Потiм прийшла мiс Кiннiан i принесла кiлька журналiв менi чiтати i здалася менi знервованою й наляканою. Вона поставила квiти менi на стiл i привела всi моi речi в порядок бо я розкидав iх повсюди. І поправила подушку на маему лiжку. Вона любить мине бо я наполегливо намагаюся вчитися. А не б’ю байдики як деякi учнi дорослого центру яким до всього байдужiсiнько. Вона хочи шоб я став умним. Я знаю вона цього хочи. Потiм професорь Нявмур сказав шо я не можу приймати бiльше гостей бо менi треба вiдпочити. Я запитав професоря Нявмура чи я зможу випередити Олджерона у змаганнi з бiгу пiсля аперацii i вiн сказав менi можливо. Якшо аперацiя закiнчиться успiшно я покажу цьому мишу я можу бути умним як i вiн а може навiть умнiшим. Тодi я зможу чiтати краще i правильно писати слова i багато чого знати i бути таким як iншi люде. Думаю це здивуе кожного. Якщо аперацiя матиме успiх i я стану умним можливо я зможу вiдшукати свою маму батька й сестру й показатися iм. Хлопче ото вони здивуються побачивши мене умним як i вони та моя сестра.

Професорь Нявмур каже якшо моя аперацiя завершиться добре й успiшно вони зроблять не тiльки мене а й iнших людей умними. Багатьох людей якi живуть у свiтi. І вiн сказав це означатиме шо я зроблю шось велике для науки i стану славетним i мое прiзвище згадуватимуть у багатьох книжках. Менi байдуже стану я чи не стану знаменитим. Я тiльки хочу стати умним як iншi люде шоб я мiг завести багато друзiв якi любитимуть мене. Вони не дали менi нiчого iсти сьоднi. Я не знаю який стосунок мае iжа до буття умним i минi хочецця iсти. Професорь Нявмур забрав у мене мое шоколадне тiстичко. Цей професорь Нявмур великий жадюга. Дохторь Штраус сказав я зможу забрати свое тiстичко пiсля аперацii. А до аперацii iсти не дозволено. Навiть сир.

Сьомий звiт

11 берiзня

Аперацiя менi не болiла. Дохторь Штраус зробив ii минi коли я спав. Я не знаю як ii було зроблино бо нiчого не бачив але моi очi та голова залишалися забинтованi протягом трьох днiв тому я не мiг написати звiт до сьоднiшнього дня. Худа нянька шо спостерiгала як я пишу сказала, шо я написав слово «прагрес» неправильно i пiдказала менi як його писати а також пiдказала як пишуться й кiлька iнших слiв. Минi треба це запам’ятати. У мене дуже погана памнять на те як пишуться слова. Проте сьогоднi вони розбинтували менi очi i я тепер можу написати звiт. Та кiлька бинтiв ще залишилися в мене на головi.

Я злякався коли вони увiйшли до мене й сказали шо минi пора на аперацiю. Вони пiдняли мене з лiжка, переклали на iнше лiжко з колiщатами й викотили мене з палати в коридорь i пiдкотили до дверей аперацiйноi. Я був здивований побачити шо це велика кiмната iз зеленими стiнами й багатьма дохторями якi сидiли пiд стiнами на високих стiльцях наготувавшись дивитись на аперацiю. Я не знав шо моя операцiя буде наче вистава.

До столу пiдiйшов чоловiк весь у бiлому навiть обличчя в нього було затулене бiлою марлею i вiн сказав розслабся Чярлi це я дохторь Штраус. Я сказав привiт дохторю я боюся. Вiн запевнив мине тобi нима чого боятися Чярлi ти зараз заснеш. Я сказав саме цього я й боюся. Вiн поплескав мене по головi й тодi двое iнших чоловiкiв також у бiлих масках пiдiйшли i прив’язали моi руки й ноги до лiжка тож я не мiг поворухнути ними й це дуже мене налякало i я мав вiдчуття шо мiй шлунок зараз викине все назовнi але я втримався й лише трохи спiтнiв i хотiв закричати але вони поклали шось гумове на мое обличчя шоб я крiзь нього дихав i воно дивно пахло. Весь час я чув як дохторь Штраус голосно балакав розповiдав про аперацiю й повiдомляв усiм шо вiн зараз робитиме. Але я не зрозумiв нiчого з його пояснень i подумав шо можи пiсля аперацii я стану розумним i зрозумiю все про що вiн тепер каже. Отож я зробив глибокий вдих i менi здалося я дуже стомлений бо провалився в сон.

Коли я прокинувся я знову лежав у лiжку було дуже темно i я нiчого не бачив але я чув якусь балачку. То були нянька й Берт i я запитав iх у чому рiч чому вони не вмикають свiтла й коли менi робитимуть аперацiю. Вони засмiялися й Берт сказав Чярлi аперацiю тобi вже зробили. А свiтла немае томушо очi в тебе забинтованi.

Чудасiя та й годi. Вони зробили менi аперацiю коли я спав.

Берт приходить до мене щодня вiн усе про мене записуе мою тимпиратуру мiй кров’яний тиск та все iнше. Вiн каже науковий метiд вимагае такоi iнформацii. Їм треба знати шо зi мною вiдбуваеться шоб вони знову змогли аперувати мене якшо iм захочеться. Не тiльки мене а й iнших тих кому захочеться бути умним.

Тому я й повинен писати звiти. Берт каже це частина сперименту мовляв вони сфотографують моi звiти й вивчатимуть iх намагаючись зрозумiти шо вiдбуваеться у мене в мозку. Я не бачу як вони можуть довiдатися шо вiдбуваеться в моему мозку дивлячись на моi звiти. Я чiтав iх багато разiв знову й знову аби зрозумiти шо я пишу i я не знаю шо вiдбуваеться в моему мозку i як вони довiдуються про це.

Але зрештою це наука i я повинен спро

увати бути умним як iншi люди. Коли я стану умним тодi вони балакатимуть зi мною i я зможу сидiти з ними i слухати як роблять Джо Карп i Френк i Джiмпi коли вони розмовляють i слухають дiскусii про важливi речi. Коли вони працюють вони починають балакати на такi теми як про Бога або про те як багато призидент марнуе грошей або про риспублiканцiв i димократiв. І вони збуджуються так нiби з ними зараз станиться припадок тож мiстер Доннер заходить до кiмнати й кричить годi базiкати повертайтеся до працi а то всiх повиганяю з роботи. Менi хочеться розмовляти про такi речi.

Якшо ти умний ти можеш мати багато друзiв i ти не почуваеш себе самотнiм весь час.

Професор Нявмур каже це добре шо я описую у своiх звiтах все шо зi мною дiеться але вiн каже шоб я бiльше писав про те шо я почуваю i шо я думаю i бiльше спогадував про минуле. Я сказав йому шо не знаю як треба думати або спогадувати а вiн сказав ти тiльки спробуй.

Весь той час поки в мени були забинтованi очi я намагався думати i спогадувати але нiчого ни домiгся бо ни знаю шо менi думати i про шо спогадувати. Можливо якшо я в нього запитаю вiн розкаже менi як я повинен думати тепер коли я маю бути умним. Як думають або шо спогадують люди надiленi тямкою. Цiкавi речi я переконаний. Менi хочицця шоб я вже знав шось про цiкавi речi.

12 берiзня

Менi вже не треба писати слово «звiт» у кiнцi кожного дня тепер коли я починаю списувати новi аркушi пiсля того як професорь Нявмур забрав у мене тi шо я вже написав. Я лише повинен писати дату нагорi. У такий спосiб я заощаджую час. Це добра думка. Я сиджу в лiжку й визираю у вiкно на траву й дерева. Худу няньку звуть Гiлда й вона дуже добре ставиться до мене. Вона приносить минi iсти прибирае мою постiль i каже шо я дуже хоробрий чоловiк бо дозволив iм зробити аперацiю в себе на галовi. Вона каже шо не дозволила б iм колупатися у своему мозку за весь чай який вирощують у китаi. Я сказав iй шо дозволив зробити собi аперацiю не за чай. Вони зробили ii шоб я став умним. А вона заперечила шо навряд чи вони мають право зробити мене умним бо якби бог хотiв шоб я став умним вiн би дозволив минi таким народитися. А шо ж тодi можна сказати про Адама та Єву й про грiх iз деревом знання про з’iдене яблуко й про грiхопадiння. І можливо професорь Нявмур та дохторь Штраус i справдi зробили шось таке чого вони не мали права робити. Вона дуже худа й коли балакае, ii обличчя стае червоним. Вона порадила шоб я молився богу й попросив його простити менi за те шо вони зi мною зробили. Але ж я не iв яблук i не робив нiчого грiховного. Проте я був дуже наляканий. Можливо я не повинен був дозволяти iм робити аперацiю на своему мозку якшо нянька сказала менi правду й вони порушили волю бога. Я не хочу шоб бог на мене розгнiвався.

13 берiзня

Сьоднi вони змiнили минi няньку. Це дуже вродлива дiвчина. Їi звуть Люсiль вона показала менi як писати ii iм’я для моiх звiтiв у неi русяве волосся й синi очi. Я запитав куди подiлася Гiлда й вона сказала минi шо Гiлда бiльше не працюе в цiй частинi шпиталю. Вона тепер працюватиме в пологовому вiддiленнi з немовлятами де вона може базiкати скiльки iй заманеться.

Коли я запитав у неi шо таке пологове вiддiлення, вона сказала шо там народжують немовлят та коли я поцiкавився як iх народжують вона почервонiла як Гiлда i сказала шо iй треба комусь помiряти тимпературу. Нiхто нiколи не розповiдав менi звiдки бируться немовлята. Можливо якшо моя аперацiя мала успiх i я стану розумним я довiдаюся й про це.

Мiс Кiннiан прийшла сьогоднi мене навiдати й сказала Чярлi у тебе чудовий вигляд. Я сказав iй шо почуваюса добре але ше не став умним. Я думав шо коли аперацiя закiнчиться й вони знiмуть бинти з моiх очей я стану умним i знатиму багато чого тож зможу чiтати й балакати на важливi теми, як i кожен iнший.

Вона сказала так не бувае Чярлi. Усе вiдбуваеться повiльно, й тобi треба тяжко працювати щоб стати розумним.

Я цього не знав. Якшо минi треба тяжко працювати то навiшо менi робили аперацiю. Вона сказала шо точно не знае але аперацiю було задумано для того шоб я мiг стати умним якшо наполегливо працюватиму а без аперацii умним стати я не змiг би хоч би скiльки i як би тяжко працював.

Я сказав iй шо це минi зiпсувало настрiй бо я сподiвався стати умним вiдразу шоб пiти до пикарнi й показати хлопцям яким я став умним i побалакати з ними про всяку всячину а може й бути призначеним помiчником головного пекаря. А потiм я мав намiр знайти свою матiр i свого тата. Вони здивувалися б побачивши який я став умний томушо моя матуся завжди мрiяла побачети мене умним. Можливо вони вже не позбулися б мине, побачевши, який я став розумний. Вона поплескала мене по руцi й сказала я знаю ти станеш умним. Я вiрю в тебе Чярлi.

Звiт восьмий

15 берiзня

Мене виписали зi шпиталю але я ще не повирнувся на роботу. Нiчого не вiдбулося. Я вiдбув чимало тестiв i кiлька разiв змагався з Елджерноном. Я ненавиджу цього миша. Вiн завжди випереджае мене. Професорь Нявмур ка

е шо я повинен грати в iхнi iгри й вiдбувати всi тести знову й знову.

Цi лаберинти дурнi. І картинки також дурнi. Я люблю малювати чоловiкiв i жiнок, але не хочу вигадувати ниправду про людей.

І я не вмiю разгадувати галаваломки.

У мене часто болить галава томушо я намагаюся думати й пригадувати забагато. Дохторь Штраус обiцяв шо допомагатиме менi але не допомагае. Вiн не каже шо менi думати й коли я стану умний. Вiн лише примушуе мене лежати на кушетцi й балакати.

Мiс Кiннiан прийшла навiдати мене й у колежжi. Я сказав iй шо нiчого не вiдбуваецця. Я либонь не дочекаюся, коли стану умний. Вона сказала, ти мусиш бути терплячим Чярлi такi речi потребують часу. Це вiдбуватимецця так повiльно шо ти й ни помiтиш як воно вiдбуваецця. Вона повiдомила минi шо Берт сказав iй шо зi мною все гаразд. Я все ше думаю шо цi змагання й тести дурнi й написання звiтiв якi я пишу теж дурна робота.

16 берiзня

Я пообiдав iз Бертом у ресторанi колежжу. Там е багато харошоi iжi i з мене нiхто не бере за неi грошей. Я люблю сидiти й дивитися на хлопцiв i дiвчат якi навчаються в колежжi. Вони iнодi пустують, але здебiльшого розмовляють про всiлякi речi як i пекарi в пикарнi Доннера. Берт каже вони розмовляють про мистецтво полiтику та релiгiю. Я не знаю шо означають цi речi але знаю шо релiгiя це бог. Матуся часто розповiдала менi про нього та про тi заходи до яких вiн удався щоб сотворити свiт. Вона казала шо я завжди повинен любити бога й молитися йому. Я не помню як треба йому молитися але думаю матуся часто примушувала мене молитися йому коли я був дитиною й просити шоб вiн допомiг менi почуватися краще й не хворiти. Я не помню коли я хворiв i як я хворiв. Думаю йшлося про те шо я не був умним.

Проте Берт запевняе шо якшо сперимент матиме успiх я добре розумiтиму про шо розмовляють студенти а я запитав ви вважаете я буду таким самим умним як i вони а вiн засмiявся й сказав цi дiти не такi вже й розумнi ти iх випередиш бо вони стоятимуть на мiсцi а ти пiдеш уперед.

Вiн познайомив мене з багатьма студентами й деякi з них дивилися на мене дивним поглядом нiби на чоловiка шо випадково опинився в iхньому середовищi. Я майже забувся й став розповiдати iм шо скоро я стану таким самим умним як i вони але Берт урвав мене й повiдомив шо я працюю прибиральником у лабораторii психiатричного департаменту. Згодом вiн менi пояснив шо про мене не слiд розповiдати правду. Моя аперацiя мае залишатися в таемницi.

Я не розумiю чому вона мае залишатися в таемницi. Берт сказав шо у випадку своеi невдачi професорь Нявмур не хоче шоб iз нього смiялися а надто люди з Фонду Велберга якi давали грошi на його проект. Я сказав минi байдуже якшо люди з мене смiюцця. Багато людей смiюцця з мене й вони моi друзi й ми розважаемося разом. Берт поклав руку менi на плече i сказав шо Нявмур турбуецця не про тебе. Вiн не хоче шоб люди смiялися з нього.

Я не вважав, шо люди можуть смiятися з професоря Нявмура адже вiн учений шо працуе в колежжi але Берт сказав шо жоден учений не мае авторитету у своему колежжi й серед своiх аспiрантiв. Берт аспiрант i його спецiальнiсть психологiя як написано на дверях лабораторii.

Хай там як а я сподiваюся шо скоро стану умним бо я хочу знати все шо вiдбуваеться у свiтi як про це знають хлопцi шо навчаюцця в колежжi. Хочу знати про мистецтво про полiтику й про бога.

17 берiзня

Коли я прокинувся цього ранку менi здалося я вже став умним але я помилився. Кожного ранку я думаю шо став умним але нiчого зi мною не вiдбуваецця. Мабуть сперимент не мав успiху. Можливо я не стану розумним i менi доведецця жити в притулку у Ворренi. Я ненавижу тести ненавижу лаберинти й ненавижу Елджернона.

Я нiколи ранiше не знав шо я дурнiший за миша. Менi зовсiм не хочеться писати нових звiтiв. Я про все забуваю i навiть коли я щось записую до свого нотатника то iнодi не можу прочiтати власний почерк i менi стае погано. Мiс Кiннiан каже шоб я набрався терпiння а я почуваюса хворим i стомленим. Й у мене весь час болить голова. Я хочу повернутися на роботу до пикарнi й не писати бiльше iдiотських звiтiв.

20 берiзня

Я повертаюса працювати в пикарню. Дохторь Штраус сказав професорь Нявмуру це добре шо я знову почну працювати але я нiкому не повинен розповiдати яка аперацiя в мене була й щовечора пiсля роботи я повинен приходити до лебориторii на двi години для тестiв i повинен писати цi iдiоцькi звiти. Вони платитимуть менi шотижня наче за тимчасову працю в лебориторii, томушо такою була домовленiсть коли вони одержали грошi з Фонду Велберга. Я досi не знаю шо то за Фонд Велберга. Мiс Кiннiан минi пояснила але я нiчого не зрозумiв. Якшо вони менi платитимуть я братиму грошi. Але писати менi дуже важко.

Я радий шо повертаюся на роботу бо менi бракувало моеi роботи й пикарнi й усiх моiх друзiв i розваг якi я мав iз ними.

Дохторь Штраус звелiв менi носити нотатника в кишенi й записувати туди все шо менi вспоминаецця. І я не повинен писати свiй звiт щодня а лише тодi коли менi шось спа

е на думку або станецця щось особливе. Я сказав йому шо нiчого особливого зi мною нiколи не вiдбуваецця й не схоже шоб цей сперимент вiдбувся зi мною справдi. Вiн каже не падай духом Чярлi бо цей сперимент забирае багато часу вiдбуваецця повiльно й ти не можеш вiдразу помiтити шо з тобою шось вiдбуваецця. Вiн розповiв менi як багато часу забрав сперимент з Елджерноном перш нiж вiн став утричi розумнiший нiж ранiше.

Тому Елджернон весь час i перемагае мене в змаганнях у лаберинтi шо йому теж зробили таку аперацiю. Вiн спецiальний миш перша тварина яка так довго залишаецця розумною пiсля аперацii. Я не знав шо це спецiальний миш. Це змiнюе справу. Я, либонь, зможу подолати цей лаберинт швидше анiж миш звичайний. Можливо настане день коли я виграю змагання й у Елджернона. Це буде неабияка рiч. Доктор Штраус каже шо Елджернон схоже залишиться розумним назавжди й це добрий знак адже йому зробили ту саму аперацiю шо й менi.

21 берiзня

Нам сьогоднi було дуже весило в пикарнi. Джо Карп сказав подивiться ви на Чярлi. Йому зробили аперацiю й зашили йому мозок у задницю. Я хотiв розповiсти йому про те шо скоро стану умним але пригадав, шо професорь Нявмур заборонив менi це робити. Потiм Френк Рейлi сказав шо з тобою зробили Чярлi чому ти вiдчинив дверi не тим мiсцем. Вiн мене насмiшив i я зареготав. Вони моi друзi й вони справдi люблять мене. Мене чекало багато роботи. Не було кому прибрати в пикарнi бо це моя робота але вони взяли нового хлопця Ернi шоб розносити хлiб а це робив завжди я. Мiстер Доннер сказав вiн вирiшив поки що не звiльняти його щоб я змiг вiдпочити й не працювати тяжко. Я сказав йому шо зi мною все гаразд i я можу розносити хлiб i прибирати в пикарнi як я робив завжди але мiстер Доннер сказав шо вiн покишо залишить хлопця.

Я запитав а шо ж робити менi. Мiстер Доннер поплескав мене по плечу й запитав скiльки тобi рокiв Чярлi. Я вiдповiв шо менi 32 роки й буде 33 в наступний день мого народження. І як довго ти був тут запитав вiн. Я вiдповiв йому шо незнаю. Вiн сказав ти прийшов сюди сiмнадцять рокiв тому. Твiй дядько Герман царство йому нибесне був моiм найкращим другом. Вiн привiв тебе сюди й попросив мене дозволити шоб ти працював тут i попросив, шоб я наглядав за тобою скiльки мiг. А коли через два роки твiй дядько помер i твоя мати вiддала тебе до притулку Воррена, я умовив iх шоб вони вiдпустили тебе й дозволили тобi працювати. Сiмнадцять рокiв ти жив при менi Чярлi i я хочу тобi сказати шо пикарня бiзнес небагатий але я завжди тобi казав i тепер повторюю шо ти матимеш тут роботу до кiнця свого життя. Тому тобi не слiд турбуватися якшо я беру когось на твое мiсце. Тобi нiколи не доведеться повернутися до притулку Воррена.

Я не турбуюся але навiщо йому потрiбен Ернi шоб розносити хлiб i прибирати в пикарнi, коли я завжди добре виконував цю роботу. Вiн сказав шо хлопцевi потрiбнi грошi Чярлi тому я вирiшив узяти його в учнi шоб вiн вивчився на пекаря. Ти можеш бути його помiчником i допомагати йому розносити хлiб коли в нього буде така потреба.

Я нiколи ранiше не був помiчником. Ернi хлопець розумний, але iншi люди в пикарнi не вельми люблять його. Вони моi добрi друзi й ми любимо пожартувати й повеселитися тут.

Інодi хтось каже погляньте-но на Френка або на Джо, або навiть на Джiмпi. Який вiн схожий на Чярлi Гордона. Не знаю навiщо вони так кажуть але вони завжди смiюцця i я смiюся з ними також. Сьогоднi вранцi Джiмпi заступав головного пекаря вiн кульгае i певно встав не з тiеi ноги згадав мое iм’я коли накричав на Ернi шо загубив пирiг, спечений на день народження. Вiн сказав Ернi побiйся Бога не намагайся бути схожим на Чярлi Гордона. Не знаю навiшо вiн це сказав. Я нiколи не губив анi пирогiв анi чогось iще.

Я запитав у мiстера Доннера чи може вiн узяти мене учнем, шоб я вивчився на пекаря як Ернi. Я сказав шо зможу навчитися якшо вiн дасть менi шанс.

Мiстер Доннер подивився на мене тривалим поглядом у якому був дивний вираз мабуть тому шо я здебiльшого мовчу й говорю рiдко. Френк почув моi слова й зареготав i реготав доти доки мiстер Доннер попросив його заткнутися й повернутися до своеi печi. А тодi сказав менi для цього треба багато часу Чярлi. Робота пекаря складна й важлива й ти поки що не думай про це.

Менi дуже хотiлося б розповiсти йому та iншим людям про мою аперацiю i про те чого я чекаю вiд неi. Менi дуже хочецця шоб вона мала успiх i я став умним як i всi.

24 берiзня

Професорь Нявмур i дохторь Штраус прийшли ввечерi до моеi кiмнати довiдатися чому я не прийшов до лебораторii як був повинен. Я сказав iм, шо бiльше не хочу змагатися з Елджерноном. Професорь Нявмур пообiцяв менi, що я не змагатимуся з ним протягом певного часу, але я все одно повинен до них приходити. Вiн принiс менi подарунок але то був не подарунок а рiч яку вiн принiс менi на певний час. Вiн сказав шо це навчальна машина вона працюе як телевiзiр. Вона говорить i показуе картинки i я повинен вмикати ii перед тим як ляжу спати. Професорь Нявмур сказав менi шо якшо

я хочу стати умним то повинен робити те шо вiн менi каже. Тодi я сказав йому шо не думаю шо я коли-небудь стану умним.

Тодi дохторь Штраус пiдiйшов до мене, поклав руку менi на плече i сказав Чярлi ти не знаеш але ти стаеш умнiшим iз кожним днем. Ти не помiчаеш цього як не помiчаеш рух годинниковоi стрiлки на циферблатi годинника. Так само вiдбуваюцця в тобi змiни. Вони вiдбуваюцця дуже повiльно й тобi здаецця шо в тобi нiчого не змiнюецця. Але ми за цим стежимо через тести через те як ти поводишся й балакаеш i як змiнююцця твоi звiти. Вiн сказав Чярлi ти повинен вiрити в нас i в себе. Ми не можемо бути певнi шо твоi новi характеристики триватимуть постiйно але скоро ти станеш iнтелiгентним молодим чоловiком.

Я сказав окей i професорь Нявмур показав менi як я повинен працувати з телевiзiром шо насправдi телевiзiром не був. Я запитав у нього шо робить ця штука. Спочатку вiн знову здався менi роздратованим бо я попросив у нього пояснень а вiн сказав шо менi треба просто слухатися його й робити те шо вiн менi каже. Але дохторь Штраус порадив шоб вiн усе менi пояснив бо я почав сумнiватися в його авторитетностi. Я не знаю шо це означае але менi здалося шо професорь Нявмур зараз вiдкусить собi губу. Потiм усе ж таки говорячи дуже повiльно вiн розповiв менi шо ця машина робитиме великi змiни в моему мозку. Інодi вона впливатиме на мени перш нiж я засну навчатиме мине всякоi всячини коли я буду геть сонний i трохи по тому як я вже спатиму я ще чутиму як вона балакае хоч картинок уже й не бачитиму. Вночi вона також навiюватиме менi сни й допомагатиме спогадувати подii шо вiдбувалися дуже давно, коли я був дитиною.

Страшно.

О мало не забув. Я запитав у професоря Нявмура, коли я зможу пiти в клас мiс Кiннiан у Центр для навчання дорослих i вiн сказав шо незабаром мiс Кiннiан сама прийде до лабораторii тестування в колежж шоб навчати мене окремо. Я зрадiв почувши про це. Я не бачився з нею пiсля аперацii, а вона дуже приемна жiнка.

25 берiзня

Ця дуркувата штуковина схожа на телевiзiр знущалася з мене всю нiч. Як я можу спати коли шось кричить iдiотськi речi менi в саме вухо з вечора до ранку. А дурацкi картинки. Гай-гай. Я не розумiю шо вони означають коли я не сплю тож як я можу зрозумiти iх увi снi. Я запитав про це Берта й вiн сказав шо все вiдбуваеться окей. Вiн сказав шо мiй мозок навчаецця, перед тим як я засинаю i це менi допоможе коли мiс Кiннiан почне давати менi уроки в центрi тестування. Центр тестування це не лiкарня для тварин як менi здавалося. Це лебораторiя для науки. Я не знаю шо таке наука знаю тiльки шо я допомагаю iй своiм спериментом.

Проте я не розумiю шо це за штуковина схожа на телевiзiр. Я думаю вона пришелепувата. Якшо можна стати розумним навчаючись перед сном то навiшо люди ходять до школи. Не думаю шо ця рiч менi допоможе. Я чясто дивився дуже пiзнi передачi по телевiзiру й вони нiколи не робили мене умнiшим. Можливо лише деякi передачi роблють тебе умним. Такi, як теле або радiовiкторини.

26 берiзня

Як я працуватиму вдень, коли ця штукенцiя знову й знову будить мене вночi. Посеред ночi я прокидаюся i не можу знову заснути бо вона бубнить пригадай… пригадай… пригадай… І я таки шось пригадав. Я точно не пам’ятаю шо саме але це було про мiс Кiннiан i школу де я навчився чiтати. І про те як я туди потрапив.

Якось давно я запитав у Джо Карпа як вiн навчився чiтати i чи я теж можу навчитися. Вiн зареготав як завжди робить коли я кажу щось кумедне i сказав менi Чярлi навiщо тобi гаяти час вони не зможуть напхати тобi мiзкiв туди де iх нема. Але Фаннi Берден почула моi слова й розпитала свого кузена студента в колежжi Бекмана й розповiла менi про Центр навчання для недорозвинених дорослих людей у колежжi Бекмана.

Вона написала прiзвище на паперi а Френк зареготав i сказав дивись не стань таким ученим шо перестанеш розмовляти зi своiми старими друзями. Я сказав не турбуйся я нiколи не покину своiх старих друзiв навiть якшо навчуся чiтати й писати. Вiн реготав i Джо Карп реготав але увiйшов Джiмпi й наказав iм повернутися до виготовлення булочок. Усi вони моi добрi друзi.

Пiсля роботи я пiшов до школи яка була за шiсть кварталiв i менi стало страшно. Проте я був щасливий шо навчуся чiтати й купив газету шоб вiднести ii додому й прочiтати, коли навчуся.

Коли я увiйшов досередини, то побачiв вилику довгу залу а в нiй багато людей. Я побоявся сказати шось ни те кому-небудь i вирiшив повернутися додому. Але я не знаю чому я пiшов назад i знову увiйшов до того примiщення. Я дочекався коли майже всi розiйшлися крiм кiлькох людей якi стояли бiля виликих дзигарiв схожих на тi якi ми маемо в пикарнi i я запитав у жiнки шо там стояла чи зможу я навчитися чiтати й писати бо я хочу прочiтати все шо написано в газетi яку я iй показав. То була мiс Кiннiан але я тодi цього не знав. Вона сказала якшо ти прийдеш завтра й попросиш записати себе до моеi школи я почну навчати тебе чiтати. Але ти повинен зрозумiти шо це забере багато часу можливо кiлька рокiв поки

и навчишся чiтати. Я сказав iй шо не знав шо навчання тривае так довго але я все одно хочу навчитися давно хочу бо не раз прикидався перед людьми шо я вмiю чiтати але то була неправда i я хочу навчитися.

Вона потиснула менi руку i сказала я рада познайомитися з вами мiстере Гордон. Я буду вашою вчителькою. Мене звуть мiс Кiннiан. Тож там я й навчився чiтати й саме так я познайомився з мiс Кiннiан.

Думати й спогадувати важко i я бiльше не можу нормально спати. Цей телевiзiр балакае надто гучно.

27 берiзня

Тепер коли менi почали снитися сни i я почав дещо спогадувати, професорь Нявмур каже я повинен вiдбути кiлька тирапiвтичних сесiй iз дохторьом Штраусом. Вiн менi пояснив що тирапiвтична сесiя передбачае коли ти почуваеш себе погано ти розмовляеш шоб почуватися краще. Я сказав йому шо не почуваю сибе зле й багато розмовляю протягом дня то навiшо менi ходити на тирапiю але вiн розгнiвався i сказав шо менi треба ходити так чи iнак. Пiд час цiеi тирапii я лежу на канапi а дохторь Штраус сидить у крiслi бiля мене i я говорю про все шо спадае менi на думку. Протягом трiвалого часу я нiчого не говорив бо не мiг нiчого вигадати. Потiм розповiв йому про пикарню i про те шо там виготовляють. Але це дурне шо я повинен приходити в його кабiнет лягати на кушетку й балакати бо я все одно описую все це у своiх звiтах i вiн може iх прочiтати. Тому сьогоднi я принiс свiй звiт iз собою i сказав йому шоб вiн його прочiтав а я тим часом подрiмаю на кушетцi. Я був дуже стомлений бо цей телевiзiр не давав менi заснути всю нiч але вiн сказав менi нi сьогоднi в нас так не вийде. Я повинен говорити. Отож я почав говорити, але все одно заснув на кушетцi десь посерединi нашого сеансу.

28 берiзня

У мени разболiлася галова й цього разу не через телевiзiр. Дохторь Штраус показав менi як зробити звук дуже тихим тож тепер я можу спати. Я нiчого не чую. І я досi не розумiю про шо вiн каже. Кiлька разiв я голосно вмикав його вранцi аби довiдатися, чого я навчiвся до того як заснув i поки спав але я навiть не зрозумiв тих слiв якi вилiтали з нього. Можливо то була iнша мова абощо. Але все ж таки це звучало по-американському. Але мiй телевiзiр чи не телевiзiр говорив надто швидко.

Я запитав дохторя Штрауса, яка для мене користь бути умним увi снi якшо я хочу бути умним тодi коли я не сплю. Вiн сказав це одне й те саме i я маю два розуми. Існуе пiдсвiдомiсть i свiдомiсть (так пишуться цi слова) i одна не каже другiй шо вона робить. Вони навiть не розмовляють одна з одною. Тому я й сплю. І боже якими дурними були моi сни. Гай-гай. Це мiй телевiзiр який не е телевiзiром менi iх навiюе. Наче давнi прадавнi фiльми.

Я забув запитати в дохторя Штрауса чи це тiльки я чи й iншi людськi тiла мають два розуми. (Я зазирнув у словник який залишив менi дохторь Штраус. Пiдсвiдомий прикм. Характеризуе розумовi операцii шо не присутнi у свiдомостi як наприклад пiдсвiдомий конфлiкт бажань.) Там написано й бiльше але я досi не знаю шо воно означае. Це не вельми добре пояснення для таких тупих людей як я.

Проте галова в мене болить вiд випивки. Джо Карп i Френк Рейлi запросили мене пiти з ними пiсля роботи до бару Галоранса шоб трохи випити. Я не люблю пити вiскi але вони пообiцяли шо ми добре розважимося. Менi й справдi було там весело. Ми грали в рiзнi iгри я танцював на барi з абажуром вiд лампи на головi й усi смiялися.

Потiм Джо Карп попросив мене показати дiвчатам як я чищу нужник у пикарнi й принiс менi швабру. Я показав iм i всi реготали коли я сказав шо мiстер Доннер назвав мене найкращим санiтаром i хлопцем для доручень iз тих якi йому зустрiчалися бо я люблю свою роботу й виконую ii добре нiколи не прогулюючи й не запiзнюючись крiм тих днiв коли менi робили аперацiю. Я похвалився що мiс Кiннiан завжди казала менi Чярлi пишайся своею працею бо ти виконуеш ii добре.

Усi засмiялися й Френк сказав що мiс Кiннiан либонь схиблена якшо вона упадае за Чярлi а Джо сказав я бачу Чярлi у тебе все з нею окей. Я вiдповiв шо не розумiю про шо вони кажуть. Вони весь час пiдливали менi спиртне й Джо сказав шо на Чярлi приемно дивитися коли вiн переп’е. Я подумав це означае шо вони люблять мене. Менi з ними весило але я не можу дочекатися, коли стану не менш умним анiж моi друзi Джо Карп i Френк Рейлi.

Я не помню як закiнчилася наша гулянка але вони попросили мене пiти за рiг вулицi й подивитися чи йде дощ а коли я повернувся то не побачив нiкого. Можливо вони пiшли шукати мене. Я шукав iх поки не споночiло. Але я заблукав i я розгнiвався на себе за те шо заблукав бо я знав шо Елджернон мiг би пройти сто разiв угору й униз цими вулицями й жодного разу не заблукав би як я.

Потiм я нiчого не помню але мiсiс Флiн сказала шо мене привiв додому дуже приемний полiсмен. У ту нiч менi приснилися мати й батько але обличчя в матерi було бiле й затуманене. Я плакав бо ми були у великому унiвермазi i я загубився й не мiг iх знайти i я бiгав понад полицями завертаючи за всi кути унiвермагу. Потiм пiдiйшов якийсь чоловiк i вiдв

в мене до виликоi кiмнати з лавками i дав менi льодяник на паличцi i сказав шо такий великий хлопець як я не повинен плакати бо мати й тато скоро мене знайдуть.

Таким був мiй сон i в мене болiла голова на якiй я мав гулю а обличчя в мене було покрите синцями. Джо Карп вирiшив шо може я впав а може полiсмен добряче вiддубасив мене. Я не думаю шо полiсмен був на це здатний. Але я вирiшив бiльше нiколи не пити вiскi.

29 берiзня

Я перемiг Елджернона. Я навiть не знав шо я його перемiг аж поки Берт Селден не сказав менi про це. Удруге я програв томушо був дуже збуджений. Пiсля чого я перемiг його ще 8 разiв. Либонь я став умним якшо змiг перемогти такого розумного миша як Елджернон. Але чомусь я не почував себе розумнiшим нiж був.

Я хотiв позмагатися ше але Берт сказав шо на сьоднi досить. Вiн дав менi потримати Елджернона на одну хвилину. Елджернон приемний миш. М’який як бавовна. Вiн моргае а коли розплющуе очi вони в нього чорнi й рожевi на краях.

Я запитав чи можна менi нагодувати його бо менi було прикро шо я його перемiг i я хотiв пiддобритися до нього шоб ми стали друзями. Берт сказав нi Елджернон дуже особливий миш i йому зроблено таку саму аперацiю як менi. Вiн единий з усiх тварин, що залишаеться розумним так довго i вiн сказав шо Елджернон такий розумний шо вiн мусить розв’язувати проблему яка змiнюеться щоразу коли вiн iде iсти тож вiн мусить вивчити шось нове аби одержати свою iжу. Це мене засмутило бо якшо вiн зазнае невдачi то не зможе поiсти й залишиться голодний.

Я не думаю шо це правильно примушувати тебе виконати випробування для того шоб поiсти. Як би почував себе Берт якби йому довелося виконувати тест щоразу коли йому хотiлося iсти. Я думаю ми станемо друзями з Елджерноном.

Тут я пригадав, шо дохторь Штраус каже, я повинен записувати всi своi сни i своi думки шоб коли я приходжу в його кабiнет я мiг розповiсти про них. Я сказав йому шо не вмiю думати але вiн пояснив минi шо мае на увазi бiльше анiж те шо я написав про свою маму й тата й про те як я почав навчатися в мiс Кiннiан або те шо сталося зi мною до аперацii i шо я думав i думаю про це i шо я записав у свiй звiт.

Я не вiдчував шо я думаю i спогадую. Можливо зi мною справдi шось вiдбуваецця. Я не вiдчував себе iншим але був такий збуджений шо не мiг заснути.

Дохторь Штраус дав менi кiлька рожевих пiгулок шоб менi краще спалося. Вiн каже я повинен багато спати, бо в моему мозку вiдбуваецця надто багато змiн. Мабуть вiн мае слушнiсть бо дядько Герман мав звичай безпробудно спати в нашому домi коли його звiльняли з роботи, на старiй канапi у вiтальнi. Вiн був товстий i йому було важко знайти роботу бо вiн фарбував людям стiни будинкiв i мусив дуже повiльно опускатися й пiдiйматися по драбинi.

Коли я одного разу сказав матерi шо хочу бути малярем як дядько Герман моя сестра Норма зауважила погляньте-но Чярлi хоче бути художником у нашiй родинi. Але батько дав iй ляпаса i сказав шоб вона не ображала брата. Я не знаю шо таке художник та коли Норма дiстала за це ляпаса то певно це щось погане. Менi стало зле коли Норма дiстала ляпаса за те шо скривдила мене. Коли я стану умним то неодмiнно навiдаю ii.

30 берiзня

Сьогоднi ввечерi пiсля роботи мiс Кiннiан прийшла до навчального класу який був бiля лабароторii. Здавалося вона була рада зустрiтися зi мною але чомусь нервувалася. Вона здавалася молодшою нiж я ii пам’ятав. Я сказав iй шо дуже стараюся стати умним. Вона сказала я вiрю в тебе Чярлi ти намагався навчитися чiтати й писати з набагато бiльшим бажанням анiж усi iншi. Я знаю ти це можеш зробити. Щонайгiрше ти станеш розумним на короткий час але допоможеш iншим недорозвиненим людям.

Ми почали чiтати дуже складну книжку. Я нiколи ранiше не чiтав такоi складноi книжки. Вона називаеться Робинзон Крузо й у нiй розповiдаеться про чоловiка який потрапив на безлюдний острiв. Вiн розумний i багато чого вмiе тож мае де жити i шо iсти й чудово вмiе плавати. Менi лише його шкода бо вiн живе сам один i не мае друзiв. Але думаю хтось мае жити ше на тому островi бо в книжцi е картина Робинзона з його гарною парасолькою на якiй вiн дивиться на людський слiд. Я сподiваюся вiн знайде друга й не буде таким самотнiм.

31 берiзня

Мiс Кiннiан навчае мене краще писати слова. Вона каже менi, подивися на слово, заплющ очi й повторюй його знову й знову, аж поки запам’ятаеш, як воно звучить i як пишеться. Виявляеться багато слiв я писав неправильно. Навчитися писати iх правильно важко але мiс Кiннiан каже не турбуйся а просто запам’ятовуй як пишеться кожне слово бо чiтких правил як iх треба писати нема.

Звiт дев’ятий

1 квiтня

Усi в пикарнi прийшли подивитися сьогоднi, як я почав свою нову роботу став працювати на змiшувачi. А сталося це так. Олiвер, який працював на змiшувачi вчора звiльнився. Я мав звичай допомагати йому ранiше, приносив мiшки з борошном, яке вiн висипав у змiшувач. Проте я не мiг собi уявити шо знаю як працувати на змiшувачi. Це дуже важко й Олiвер цiлий

iк ходив до пекарськоi школи перш нiж навчився бути помiчником пекаря.

Але мiй друг Джо Карп сказав Чярлi чому б тобi не виконувати роботу Олiвера. Усi прийшли на наш поверх вони смiялися i Френк Рейлi сказав атож Чярлi ти працуеш тут уже давно. Ну ж бо вiзьмися за цю роботу. Джiмпi тут немае й вiн не знатиме що ти це робив. Я боявся бо Джiмпi головний пекар i вiн наказав менi нiколи не пiдходити близько до змiшувача бо цей апарат мене покалiчить. Але тепер усi сказали вiзьмися за цю роботу крiм Фаннi Берден яка сказала облиште чому ви не дасте бiдоласi спокiй.

Френк Рейлi сказав заткнися Фаннi сьогоднi квiтневий день дурнiв i якшо Чярлi попрацуе на змiшувачi вiн може здивувати хазяiна й усi ми матимемо вихiдний день. Я сказав шо не можу налаштувати машину але можу працувати на нiй бо я спостерiгав за роботою Олiвера.

Я почав працувати на змiшувачi й усi були здивованi а надто Френк Рейлi. Фаннi Берден була дуже збуджена й сказала ви тiльки подумайте Олiвер два роки навчався як треба правильно змiшувати тiсто й ходив до школи пекарiв. Бернi Бейт який доглядае машину сказав шо я працую швидше i краще нiж Олiвер. Нiхто не засмiявся. Коли повернувся Джiмпi i Фаннi йому розповiла що тут дiеться вiн розгнiвався на мене за те шо я став працувати на змiшувачi. Але вона сказала йому а ти поглянь як вiн працуе. Вони хотiли зробити мене квiтневим дурнем а я натомiсть зробив дурнями iх усiх. Джiмпi дивився i я знав вiн сердитий на мене томушо вiн не любить коли люди не виконують того шо вiн iм каже як професорь Нявмур. Але вiн побачив як умiло я працую на змiшувачi й вiн пошкрiб потилицю й сказав я бачу але я в це не вiрю. Пiсля чого покликав мiстера Доннера й наказав менi працувати далi шоб мiстер Доннер усе побачив.

Я боявса вiн розгнiваеться й накричить на мене тому коли я закiнчив то запитав чи можна менi тепер повернутися на свою звичну роботу. Я пiшов пiдмiтати за прилавком пикарнi. Мiстер Доннер дивився на мене чюдним поглядом протягом тривалого чясу. Потiм сказав шо це певно першоквiтневий жарт i ви хлопцi вирiшили зробити з мене дурня. У цьому вся суть.

Джiмпi вiдповiв вiн сам спочатку подумав шо його хочуть виставити за дурня. Вiн покрутився навколо машини i сказав мiстеру Доннеру я цього також не розумiю але Чярлi знае як на нiй працувати i я не можу не визнати шо вiн дав iй раду краще нiж Олiвер.

Усi з’юрмилися навколо й заговорили про це а я злякався бо всi вони дивилися на мене дивним поглядом i були збудженi. Френк сказав я ж таки помiтив шо з Чярлi вiднедавна дiеться шось дивне. А Джо Карп сказав я знаю шо ти маеш на увазi. Мiстер Доннер наказав усiм повернутися до своеi роботи а мене повiв iз собою в передню чястину пикарнi.

Вiн сказав Чярлi я не знаю як тобi це вдалося але схоже на те шо ти нарештi чогось навчився. Я хочу шоб ти був уважним i працував так добре як ти можеш. Ти тепер маеш нову роботу й п’ять доларiв надбавки до платнi.

Я сказав шо менi не треба новоi роботи бо менi подобаеться прибирати в пикарнi й розносити хлiб i допомагати своiм друзям але мiстер Доннер сказав не думай про своiх друзiв ти менi потрiбен для цiеi роботи. Я не шаную чоловiка який не хоче пiдвищення по службi.

Я запитав а шо означае пiдвищення. Вiн пошкрябав голову й подивився на мене поверх окулярiв. Не думай про це Чярлi. Вiдтепер ти працуватимеш на змiшувачi. Це i е пiдвищення.

Тож тепер замiсть розносити пакети з хлiбом мити нужники й прибирати смiття я працуватиму на змiшувачi. Це пiдвищення. Завтра я розповiм про це мiс Кiннiан. Я знаю вона дуже зрадiе але я не розумiю чому Френк i Джо розлютилися на мене. Я запитав про це Фаннi й вона сказала не звертай уваги на цих йолопiв. Сьогоднi день квiтневих дурнiв i жарт вистрiлив назад i зробив iх дурнями замiсть тебе. Я попросив Джо сказати менi який це жарт вистрiлив назад а вiн сказав менi iди ти к бiсу. Я думаю вони розгнiвалися на мене за те шо я працював на змiшувачi але вони не здобули вихiдний на який сподiвалися. Чи це означае, що я став розумнiшим.

Звiт дев’ятий

1 квiтня

Я закiнчив чiтати Робинзона Крузо. Я хотiв довiдатися шо з ним сталося далi, але мiс Кiннiан сказала менi шо на цьому книжка закiнчилася. Чому.

4 квiтня

Мiс Кiннiан каже, я вчюся швидко. Вона прочiтала кiлька моiх звiтiв i подивилася на мене дивним поглядом. Вона каже я чюдовий чоловiк i я ше всiм iм покажу. Я запитав у неi, чьому вона так думае. Вона сказала ти про це не думай але не засмучуйся, якшо бачиш шо не всi такi приемнi люди як тобi хочецця. Вона сказала хоч Бог i дав тобi дуже мало але ти робиш бiльше анiж багато людей iз мiзками шо не знають як ними користуватися. Я сказав шо всi моi друзi люди розумнi й добрi. Вони мене люблять i нiколи не робили чогось такого шо не було б добрим. Тодi iй шось раптом потрапило в око й вона мусила вибiгти до жiночоi кiмнати.

Поки я сидiв у класi й чекав на неi я думав про те яка чудова жiнка мiс Кiннiан такою була й моя мати. Я подумав шо пригадую як моя мати казала менi шоб я

ув добрим i завжди ставився до людей по-дружньому. Вона тодi сказала але стережися бо деякi люди не зрозумiють тебе й подумають шо ти хочеш завдати iм клопоту.

Цi ii слова примусили мене пригадати як мати пiшла геть i попросила забрати мене до себе мiсiс Леруа яка жила в сусiдньому будинку. Маму забрали до лiкарнi. Батько сказав шо вона не захворiла й нiчого поганого з нею не сталося, але вона пiшла до лiкарнi, щоб принести менi братика або сестричку. (Я досi не знаю як вони це роблять.) Я сказав iм я хочу братика шоб гратися з ним i не знаю навiшо натомiсть вони принесли менi сестричку хоч вона була гарненька як лялька. Шоправда вона весь час плакала.

Я нiколи не вдарив ii й не зробив iй нiчого поганого.

Вони поклали ii в дитяче лiжечко у своiй кiмнатi й одного разу я почув як батько сказав ти не турбуйся Чярлi не скривдить ii.

Вона була схожа на вузлик уся рожева й так верещала шо я iнодi не мiг заснути. А коли засинав вона будила мене вночi. Одного разу коли батьки були на кухнi а я лежав у своему лiжку вона розплакалася. Я пiдвiвся й узяв ii на руки шоб заспокоiти ii як робила мати. Але потiм мама увiйшла розкричалася й забрала ii в мене. І вдарила мене так сильно шо я впав на лiжко. Вона знову зняла крик. Не доторкайся бiльше до неi. Ти зробиш iй боляче. Вона немовля. Тобi не треба доторкатися до неi. Я тодi не знав але тепер я здогадуюся вона думала я мiг зробити немовлятi боляче бо я був надто тупий аби розумiти шо я роблю. Тепер менi прикро бо я знаю шо нiколи не зробив би дитинi боляче.

Коли я пiду в кабiнет дохторя Штрауса я неодмiнно розповiм йому про це.

6 квiтня

Сьогоднi, я, навчився, розумiти, шо, таке, кома, це крапка, з хвостиком, мiс Кiннiан, каже, це важливо, знати, томушо, це полiпшуе, письмо, сказала, можна, втратити, багато, грошей, якшо кома, стоiть, не там, де вона, мае стояти, у мене, було, трохи, грошей, якi я заощадив, з платнi, на своiй, роботi, та з того, шо виплачуе, менi, фонд, але небагато, i я нiяк, не мiг, зрозумiти, яким чином, кома, допомагае, менi, не втратити iх, Але, вона, сказала, усi застосовують, коми, тож, i я, повинен, iх, застосовувати,

7 квiтня

Я застосовував коми неправильно, тобто помилявся в пунктуацii. Мiс Кiннiан порадила менi знаходити довгi слова в словнику й запам’ятовувати, як iх писати. Я запитав, яка рiзниця, якщо можна iх прочiтати. Вона сказала, це частина твоеi освiти, тож вiдтепер я шукатиму всi слова, що iх не певен як писати. Так, писати забирае багато часу, але я думаю, шо запам’ятовую правильне написання щораз бiльшоi i бiльшоi кiлькостi слiв.

Саме так я й навчився правильно писати слово пунктуацiя. Я знайшов його в словнику. Мiс Кiннiан сказала, шо крапка теж пунктуацiя, i е ще багато знакiв, якi треба вивчити. Я сказав iй, що думав, усi крапки повиннi мати хвостики й називатися комами. Але вона сказала, нi. Вона сказала; ти повинен. запам’ятати всi знаки пунктуацii, i тепер я можу запам’ятати iх (усi? знаки пунктуацii – в моему письмi! Їх багато й багато правил; iх застосування? Але я вже навчився зберiгати iх у головi:

Шо менi ше подобаеться в мiс Кiннiан це те, шо вона завжди пояснюе менi причину, коли я запитую. Вона – генiй! Я хочу стати таким розумним-як-вона;

Пунктуацiя – це так цiкаво!

8 квiтня

Який же я йолоп! Я навiть не розумiв, про що вона каже. Учора ввечерi я прочiтав книжку з граматики, й там усе пояснюеться. Потiм я побачив, що саме так менi намагалася розповiсти про все мiс Кiннiан, але я ii не розумiв. Я все зрозумiв опiвночi, й усе впорядкувалося в моiй головi.

Мiс Кiннiан пояснила менi, що телевiзiр, який працював, перед тим як я засинав та вночi, багато менi допомiг. Вона сказала, я пiднявся на плато. Тобто на пласку вершину пагорба.

Коли я зрозумiв, як працюе пунктуацiя, я прочiтав усi своi звiти вiд самого початку. Боже, як помилявся я в написаннi слiв та в пунктуацii! Я сказав мiс Кiннiан, що я повинен переглянути всi сторiнки й поставити правильнi знаки, але вона заперечила:

– Нi, Чарлi, професор Немур хоче, щоб твоi тексти залишалися такими, якими вони е. Тому вiн i повертае iх тобi, пiсля того як вони фотографуються – ти повинен бачити свiй прогрес. Ти розвиваешся дуже швидко, Чарлi.

Менi було приемно вислухати ii слова. Пiсля уроку я зiйшов униз i погрався з Елджерноном. Ми бiльше не бiгаемо наввипередки.

10 квiтня

Менi погано. Це не та хвороба, яку може вилiкувати лiкар, я вiдчуваю, що в грудях у мене порожньо й пече.

Я не хотiв про це писати, але вiдчуваю, що повинен, бо це дуже важливо. Сьогоднi перший день, коли я не захотiв iти на роботу.

Учора ввечерi Джо Карп i Френк Рейлi запросили мене на гулянку. Там було багато дiвчат, i Джiмпi там був, й Ернi також. Я пам’ятав, як менi було погано, коли я напився, тож я сказав Джо, що нiчого не питиму. Тодi вiн дав менi випити склянку кока-коли з дивним присмаком, на який я не звернув уваги, бо подумав, що це в ротi у мене не дуже добре.

Ми весело розважалися протягом яко

ось часу.

– Потанцюй з Елен, – сказав Джо. – Вона навчить тебе переставляти ноги.

Потiм вiн пiдморгнув iй, наче йому щось потрапило в око.

– Чому ви не дасте йому спокiй? – запитала вона.

Вiн ляснув мене по спинi.

– Це Чарлi Гордон, мiй приятель, мiй друг. Вiн хлопець не простий – його пiдвищили, й вiн тепер працюе на змiшувачi тiста. Я прошу тебе лише потанцювати з ним i розвеселити його. Що в цьому поганого?

Вiн пiдштовхнув мене до неi. Тож вона пiшла танцювати зi мною. Я тричi впав i не мiг зрозумiти, чому бiльше нiхто не танцюе, крiм Елен зi мною. І я весь час перечiпався, бо завжди натикався на чиюсь ногу. Вони всi оточили нас колом, дивлячись i регочучи з того, як ми переступали ногами. Вони реготали гучнiше щоразу, коли я падав, i я реготав теж, бо це було дуже смiшно. Та коли це сталося востанне, я вже не смiявся. Я зiп’явся на ноги, але Джо штовхнув мене, i я знову впав. Тодi я подивився на обличчя Джо, й у мене виникло дивне вiдчуття у шлунку.

– Який вiн кумедний! – сказала одна з дiвчат.

Усi засмiялися.

– О, ти мав рацiю, Френку, – мовила Елен, задихаючись вiд смiху. – Це театр одного актора. – А тодi сказала: – Ось, Чарлi, вiзьми яблуко.

Вона дала менi яблуко, та коли я його вкусив, воно виявилося несправжнiм.

Тодi Френк засмiявся i мовив:

– Я ж вам казав, що вiн надкусить його. Тiльки такий придурок не може вiдрiзнити пластмасове яблуко вiд справжнього.

Джо сказав:

– Я так не реготав вiдтодi, як у Галоранса ми послали його за рiг вулицi, щоб вiн подивився, чи там не йде дощ.

Тодi менi згадалася картина, яка залишилася в моiй пам’ятi вiдтодi, як я був зовсiм малим i дiти на подвiр’i дозволили менi гратися з ними у схованки, i я мав iти шукати iх. Коли я порахував до десяти i розтулив пальцi на обличчi, то почав пошуки й марно шукав iх, поки стало холодно й поночi, а тодi пiшов додому.

Я тодi нiкого так i не знайшов i не розумiв чому.

Френк нагадав менi ту iсторiю. Сьогоднi вони влаштували зi мною те саме, що й у Галоранса. Джо й решта покликали мене сюди, щоб посмiятися з мене. А дiти, якi гралися у схованки, теж запросили мене тодi до гри, бо хотiли поглузувати з мене.

Люди на вечiрцi перетворилися на велику пляму розмазаних облич, що дивилися згори вниз на мене.

– Погляньте на нього. Обличчя в нього зовсiм червоне.

– Вiн почервонiв. Чарлi почервонiв.

– Елен, що ти зробила з Чарлi? Я нiколи його таким не бачив.

– Боже, ти його зачарувала, Елен.

Я не знав, анi що менi робити, анi куди обернутися. Їi тiло терлося об мое, i мене охопило дивне вiдчуття. Усi смiялися з мене, й несподiвано для себе я вiдчув себе голим. Я хотiв заховатися, щоб вони не бачили мене. Я вибiг iз кiмнати. Це був великий дiм iз багатьма залами, i я не мiг знайти дорогу до сходiв. Я забув про лiфт. Потiм я нарештi знайшов сходи, вибiг на вулицю i тривалий час iшов пiшки, перш нiж потрапив до своеi кiмнати. Я нiколи ранiше не знав, що Джо, Френк та iншi полюбляли мати мене поруч себе лише для того, щоб посмiятися з мене. Тепер я знав, що вони мали на увазi, коли казали «наслiдувати Чарлi Гордона».

Менi було соромно.

І ще одне. Менi приснилася та дiвчина Елен, яка танцювала зi мною i терлася об мене своiм тiлом, i, коли я прокинувся, простирадло було мокрим i липучим.

13 квiтня

Я досi не пiшов на роботу до пекарнi. Я попросив мiсiс Флiн, мою господиню, зателефонувати мiстеровi Доннеру i сказати, що я захворiв. Мiсiс Флiн дивиться останнiм часом таким поглядом, нiби боiться мене.

Я думаю, це добре, що я зрозумiв, чому всi смiються з мене. Я багато думав про це. Причина в тому, що я надто дурний i навiть не розумiю, коли роблю якусь дурницю. Людям здаеться кумедним, коли дурна особа не може щось робити так, як це роблять вони.

Хай там як, а я знаю, що з кожним днем стаю розумнiшим. Я тепер знаю пунктуацiю, i я вмiю правильно писати слова. Я люблю передивлятися всi важкi для написання слова у словнику й запам’ятовувати iх. І намагаюся писати своi звiти дуже ретельно, але це даеться менi нелегко. Я багато тепер читаю, й мiс Кiннiан каже, я читаю швидко. І навiть багато чого розумiю з того, що прочитав, i воно залишаеться у мене в пам’ятi. Бувае так, що, коли я заплющую очi й думаю про якусь сторiнку з книжки, вона постае передi мною, наче картина.

Але й iншi речi проникають у мою свiдомiсть також. Інодi я заплющую очi й дуже чiтко все бачу. Так, сьогоднi вранцi, коли я прокинувся, то залишився лежати в лiжку з розплющеними очима. У мене було таке враження, нiби у стiнках моеi свiдомостi вiдкрився великий отвiр, i я змiг вийти крiзь нього назовнi… Моя думка полинула дуже далеко, у тi часи, коли я почав працювати в пекарнi Доннера. Я побачив вулицю, на якiй стоiть пекарня. Спочатку картина здалася менi розмазаною, потiм на нiй почали з’являтися плями окремих речей, такi реальнi, що я бачив iх просто перед собою, але iншi речi залишалися розмазаними, i я не розумiв…

Я побачив маленького старого чоловiка з дитячим возиком, на якому леж

ла вугiльна жаровня, я вiдчув пахощi пiдсмажених каштанiв, побачив снiг пiд ногами. Молодий хлопець, худий, iз широко розплющеними очима, з переляканим виразом на обличчi дивиться на вивiску над пекарнею. Що вона каже? Їi лiтери змазанi й розташованi так, що, здаеться, не мають сенсу. Тепер я знаю, що вивiска означае пекарню Доннера, але, дивлячись на неi назад у своiй пам’ятi, я не можу прочитати лiтери очима того молодика. Вивiска не мае для нього глузду. Я думаю, той хлопець iз переляканим поглядом на обличчi – то я.

Яскравi неоновi лампи. Рiздвянi ялинки й рознощики на тротуарах. Люди в пальтах iз пiднятими комiрами й шарфами, що обмотують шиi. Але в нього немае рукавичок. Руки йому мерзнуть, i вiн опускае на хiдник важкий вузол iз коричневими паперовими пакетами. Вiн зупинився й дивиться на маленькi механiчнi iграшки, якi накручуе вуличний рознощик – ведмiдь, що то падае, то знову спинаеться на ноги, собаку, який пiдстрибуе, тюленя, що вiдкидае м’яч кiнчиком носа. Іграшки падають, пiдстрибують, крутяться. Якби вiн мав такi iграшки у власному володiннi, то був би найщасливiшим хлопцем у свiтi.

Вiн хоче попросити червонопикого рознощика, чиi пальцi стримлять крiзь дiрки в коричневих рукавицях, щоб той дозволив йому на мить потримати в руках ведмедика, який то падае, то пiдстрибуе, проте не наважуеться. Пiдiймае вузол iз паперовими пакетами й закидае його собi за плече. Вiн худий, але руки в нього стали сильними за багато рокiв тяжкоi працi.

– Чарлi! Чарлi! Наш Чарлi!

Навколо нього утворюеться гурточок дiтей, що смiються й дражнять його, немов цуценята, якi хапають його за пальцi нiг. Чарлi усмiхаеться iм. Вiн хотiв би опустити свiй клумак i погратися з ними, та, коли вiн про це подумав, йому защемiла шкiра на спинi, й вiн зрозумiв, що старшi дiти почали кидати в нього всiлякими речами.

Повертаючись до пекарнi, вiн побачив кiлька хлопцiв, що стояли в темному проходi.

– Гляньте, онде вiн, Чарлi!

– Гей, Чарлi, що там у тебе? Хочеш, кинемо костi?

– Ходи до нас, ми тебе не скривдимо!

Але щось було в тому темному проходi, й вiд того смiху йому знов заболiла спина. Вiн намагаеться пригадати, що то було, але пригадуе лише бруд i сечу на своему одязi i як сварився дядько Герман, коли вiн прийшов додому весь заляпаний усiлякою гиддю, i як дядько Герман вибiг на вулицю з молотком у руцi, щоб покарати хлопцiв, що таке з ним учинили. Чарлi поточився вiд хлопцiв, якi смiялися в темнiй пiдворiтнi, й випустив iз рук свiй клумак. Пiдхопив його й бiгцем повернувся до пекарнi.

– Чого ти так затримався, Чарлi? – кричить Джiмпi з дверей у заднiй частинi пекарнi.

Чарлi протискаеться крiзь обертовi дверi до пекарнi й кладе свiй клумак на один iз полозкiв, що спускаються в пiдвал. Вiн прихиляеться до стiни, запхавши руки до кишень.

Йому подобаеться тут, у пекарнi, де пiдлога, притрушена борошном, бiлiша, нiж закопченi сажею стiни й стеля.

Товстi пiдошви його високих черевикiв теж у бiлому борошнi, борошно набилося йому у шви та в отвори для шнуркiв, а також йому пiд нiгтi й потрiскану шкiру його мозолястих рук.

Вiн розслаблюеться тут, прихилившись навпочiпки до стiни, вiдкинувшись назад так, що бейсбольна кепка наповзае на очi. Йому подобаються запахи борошна, солодкого тiста, хлiба, булочок i тiстечок, що випiкаються в печi. Пiч потрiскуе i навiюе йому сон.

Солодкi пахощi, тепло… сон.

Раптом вiн падае, згинаеться всiм тiлом, б’еться головою об стiну. Хтось, проходячи повз нього, вибив йому ноги з-пiд тiла.

Це все, що менi вдаеться пригадати. Я бачу це дуже ясно, але не розумiю, чому так сталося. Схожi почуття опановували мене в кiно. Спочатку я нiколи не розумiв, що вiдбуваеться, бо вони крутили його надто швидко, але пiсля того, як я дивився цей фiльм три або чотири рази, я починав розумiти, що вони хочуть сказати. Пiду до доктора Штрауса й усе в нього розпитаю.

14 квiтня

Доктор Штраус сказав менi, що я повинен зберiгати спогади, такi як тi, що навiдали мене вчора, й записувати iх на папiр. Потiм, коли я прийду до його кабiнету, ми зможемо про них поговорити.

Доктор Штраус – психiатр i нейрохiрург. Я цього не знав. Думав, що вiн звичайнiсiнький лiкар. Та, коли цього ранку я прийшов у його кабiнет, вiн розповiв менi, як важливо для мене дiзнаватися щось про себе, аби зрозумiти своi проблеми. Я сказав, що не маю нiяких проблем. Вiн засмiявся, а тодi пiдвiвся зi стiльця й пiдiйшов до вiкна.

– Що розумнiшим ти ставатимеш, то бiльше проблем матимеш, Чарлi. Твiй iнтелектуальний розвиток випереджатиме твiй емоцiйний розвиток. І думаю, що, розвиваючись, ти знаходитимеш дедалi бiльше тем, на якi захочеш поговорити зi мною. Я лише хочу нагадати тобi, що це те мiсце, куди ти маеш приходити, коли потребуватимеш допомоги.

Я досi не розумiю, до чого все це, але вiн сказав, що навiть коли я не розумiю своiх снiв чи спогадiв або чому вони до мене приходять, рано або пiзно в майбутньому вони всi з’еднаються, i я довiдаюся про себе бiльше. Вiн сказав, важливо зрозумiти,

о кажуть люди, яких я бачу у своiх спогадах. Вони розповiдають про мене, коли я був малим хлопцем, i я повинен пам’ятати, що тодi було.

Я нiколи не знав про цi подii ранiше. Та схоже, коли я стану досить розумним, то зрозумiю всi слова, якi коли-небудь чув, i знатиму все про тих хлопцiв, якi менi зустрiчалися, i про свого дядька Германа, i про своiх батькiв. Але вiн нiби остерiгае мене, що я можу довiдатися щось неприемне i менi стане прикро.

Отже, я тепер приходитиму двiчi на тиждень до його кабiнету поговорити про речi, якi тривожать мене. Ми просто сидiтимемо, i я щось розповiдатиму, а доктор Штраус слухатиме. Це називаеться терапiею й означае говорити про щось таке, вiд чого менi стане краще. Я розповiв йому про одну рiч, яка дуже мене турбуе, – про жiнок. Як танцi з тiею дiвчиною Елен привели мене у стан великого збудження. Тож ми поговорили про це, й мене охопило дивне почуття, поки я говорив, менi стало холодно, i я вкрився потом, а в головi гудiло, i я подумав, що зараз почну блювати. Можливо, тому що я завжди вважав цю тему брудною й поганою, щоб говорити про неi. Але доктор Штраус сказав, те, що зi мною сталося пiсля вечiрки, було мокрим сновидiнням, а це природна рiч, яка бувае з хлопцями.

Тож хоч я стаю дедалi розумнiшим i навчаюся нових речей, вiн досi вважае мене малим хлопцем у поводженнi з жiнками. Це мене бентежить, але я повинен довiдатися все про свое життя.

15 квiтня

Цими днями я багато читаю, i майже все залишаеться в моiй свiдомостi. Мiс Кiннiан каже, що, крiм iсторii, географii та арифметики, я повинен почати вивчення iноземних мов. Професор Немур дав менi ще кiлька магнiтофонних записiв, щоб я слухав, коли спатиму. Я досi не знаю, як працюють свiдомий i пiдсвiдомий розум, але доктор Штраус радить менi поки що не турбуватися цим. Вiн попросив мене дати обiцянку, що коли через два тижнi я почну вивчати шкiльнi предмети, то не стану читати книжок iз психологii, тобто не читатиму iх доти, доки вiн не дасть менi дозволу. Вiн каже, що це спантеличило б мене й примусило б мене думати про психологiчнi теорii замiсть власних iдей i почуттiв. Але читати романи вiн менi дозволив. На цьому тижнi я прочитав «Великого Гетсбi», «Американську трагедiю» i «Подивися на дiм свiй, янголе». Нiколи не думав, що чоловiки й жiнки можуть витворяти такi речi.

16 квiтня

Сьогоднi я почуваю себе набагато краще, але досi обурений тим, що протягом усього мого життя люди смiялися й глузували з мене.

Коли я стану розумним, як обiцяе менi професор Немур, i мiй КІ, який нинi дорiвнюе 70, подвоiться, тодi, можливо, люди належно оцiнять мене й стануть моiми друзями.

Я не зовсiм розумiю, що таке КІ. Професор Немур каже – це те, що вимiрюе, наскiльки ти розумний, – як ото терези в аптецi, що зважують лiки. Але доктор Штраус дотримуеться iншоi думки й сказав, що КІ нiяк не може визначити, наскiльки ти розумний. Вiн сказав, що КІ показуе, скiльки розуму ти можеш набути, як ото позначки на вимiрювальнiй склянцi. Ти ще мусиш наповнити склянку рiдиною.

Коли я звернувся з цим запитанням до Берта Селдена, який проводить зi мною тести з розумностi й працюе з Елджерноном, вiн сказав, нiби багато людей вважають, що обидва вони не мають слушностi, й згiдно з тим, що йому вдалося вичитати, КІ вимiрюе багато рiзних речей включно з тими, якi я вже вивчив, а проте вiн не е доброю мiрою для стану розумностi.

Тож я досi не знаю, що таке КІ, i кожен каже про нього щось iнше. Мiй КІ тепер дорiвнюе приблизно сотнi одиниць i скоро перевищить пiвтори сотнi, але вони ще мусять наповнити його вiдповiдною речовиною. Я не хочу сказати про вчених нiчого поганого, але не розумiю, як вони можуть з’ясувати, скiльки його в менi, якщо вони не знають, що це таке й де воно перебувае.

Професор Немур каже, що пiслязавтра я повинен вiдбути тест Роршаха. Цiкаво, що це таке?

17 квiтня

Уночi менi наснився кошмар, i коли я прокинувся сьогоднi вранцi, то спробував удатися до тих вiльних асоцiацiй, до яких радить вдаватися доктор Штраус, коли я пригадую своi сни. Думати про цей сон i дозволити моему розуму блукати, поки вiн натрапить на iншi думки. Я робив це доти, доки в моему розумi не залишилася бiла порожнеча. Доктор Штраус каже, це означае, що я досяг тiеi точки, де моя пiдсвiдомiсть намагаеться блокувати мою свiдомiсть проти спогадiв. Це стiна мiж теперiшнiм i минулим. Інодi стiна лишаеться непорушною, а iнодi в нiй утворюеться пролом, i я бачу, що за нею ховаеться. Як цього ранку.

Увi снi я побачив, як мiс Кiннiан читала моi звiти. Я хотiв почати писати черговий звiт, але виявив, що бiльше не вмiю анi писати, анi читати. Я перелякався й попросив Джiмпi в пекарнi написати за мене звiт. Але, прочитавши його, мiс Кiннiан розгнiвалася й порвала аркушi, бо знайшла на них брудну лайку.

Коли я повернувся додому, професор Немур i доктор Штраус чекали на мене й стали лупцювати мене за те, що я написав поганi слова у своему звiтi. Коли вони мене вiдпустили, я вiдiрвав подертi сторiнки, але вони п

ретворилися на клаптi мережива, обляпанi кров’ю.

Це був жахливий сон, але я пiднявся з лiжка, записав його, а потiм удався до вiльних асоцiацiй.

Пекарня… випiчка хлiба… урна… хтось копнув мене ногою… я впав весь у кровi… пишу… великий олiвець на червоному мереживi… маленьке золоте серце… медальйон… ланцюжок… усе вкрите кров’ю… вiн смiеться з мене…

Ланцюжок тягнеться вiд медальйона… закручуеться навколо нього… бризкае сонячним свiтлом менi у вiчi. І я милуюся тим, як вiн закручуеться… милуюся ланцюжком… бачу, як вiн розкручуеться… i маленька дiвчинка дивиться на мене.

Їi звуть мiс Кiн – я маю на увазi Гаррiет.

– Гаррiет… Гаррiет… усi ми любимо Гаррiет.

А потiм порожнеча. Знову бiла порожнеча.

Мiс Кiннiан читае мiй звiт через мое плече.

Потiм ми опиняемося в Центрi для вiдсталих дорослих, i вона читае через мое плече, коли я пишу своi твори.

Моя школа перетворюеться на школу номер 13, менi одинадцять рокiв, мiс Кiннiан також одинадцять рокiв, але вона не мiс Кiннiан. Вона маленька дiвчинка з ямочками на щоках, i ii звати Гаррiет. Усi ми любимо Гаррiет. Це День святого Валентина.

Я пригадав…

Я пригадав, що сталося у школi 13 i чому вони мусили виключити мене з тiеi школи й перевести у школу 222. Це сталося через Гаррiет.

Я бачу Чарлi – йому одинадцять рокiв. Вiн мае маленький золотий медальйон, який знайшов на вулицi. Ланцюжка в нього немае, але вiн повiсив його на нитцi й любить накручувати нитку, поки медальйон пiдiймаеться на нiй, а тодi вiн милуеться тим, як нитка розкручуеться, а сонце вiд медальйона бризкае йому у вiчi.

Інодi, коли дiти грають у м’яч, йому дозволяють стояти всерединi, й вiн намагаеться схопити м’яч, поки його не схопив хтось iнший. Вiн любить стояти в центрi – навiть якщо йому не вдаеться жодного разу схопити м’яч – й одного разу, коли Гаймi Рот несамохiть випустив м’яч iз рук i вiн його схопив, вони не дозволили кинути його, й вiн залишився стояти в центрi кола.

Коли мимо проходила Гаррiет, хлопцi переставали грати й усi дивилися на неi. Усi вони були закоханi в Гаррiет. Коли вона трусила головою, ii кучерi стрибали вгору й униз, а на щоках вона мала ямочки. Чарлi не розумiв, чому вони влаштовують стiльки метушнi навколо дiвчини й чому завжди прагнуть заговорити до неi (вiн радше побуцав би м’яч, нiж забалакав до дiвчини), але всi хлопцi закоханi в Гаррiет, а отже, й вiн закоханий у неi.

Вона нiколи не дражнить його, як iнших хлопчакiв, i вiн вичворяе для неi всiлякi штуки. То бiгае по партах, коли вчителя немае у класi. То викидае гумки у вiкно, пише всiлякi закарлюки на класнiй дошцi та на стiнах. А Гаррiет лише хихотить:

– О, гляньте на Чарлi! Чи ж вiн не кумедний? Чи ж не дурний?

Настав День святого Валентина, й хлопцi заговорили про те, якi подарунки вони готують для Гаррiет, тож Чарлi сказав:

– Я теж готую подарунок для Гаррiет.

Хлопцi засмiялися, i Баррi запитав:

– А де ти його вiзьмеш, подарунок?

– Я подарую iй чудову рiч. Ви побачите.

Але в нього не було грошей на подарунок, тому вiн вирiшив подарувати Гаррiет свiй медальйон, який був у формi серця, як i тi подарунки на святого Валентина, якi вiн бачив у вiтринах крамниць. Того вечора вiн дiстав обгортковий папiр iз шухляди матерi i згаяв багато часу, щоб загорнути в нього медальйон та перев’язати пакунок червоною стрiчкою. Наступного дня вiн пiдiйшов до Гаймi Рота пiд час ланчу в школi й попросив, щоб вiн написав для нього цидулку.

Вiн продиктував Гаймi:

«Люба Гаррiет, я вважаю, що ти найгарнiша дiвчина в усьому свiтi. Ти менi дуже подобаешся, i я тебе кохаю. Я хочу, щоб i ти мене покохала. Твiй друг, Чарлi Гордон».

Гаймi написав цидулку великими друкованими лiтерами на паперi, весь час смiючись, i сказав Чарлi:

– Хлопче, та в неi очi вилiзуть на лоба. Почекай, поки вона це побачить.

Чарлi злякався, але вiн дуже хотiв подарувати Гаррiет свiй медальйон, тож вiн пiшов за нею пiсля школи й почекав, коли вона увiйшла в дiм. Тодi вiн прослизнув у дверi й залишив свiй пакет на двернiй ручцi. Вiн двiчi натиснув кнопку дзвiнка, перебiг на протилежний бiк вулицi й заховався за деревом.

Гаррiет вийшла подивитися, хто подзвонив у дверi. Вона побачила пакет, узяла його й повернулася в дiм. Чарлi повернувся зi школи додому, i йому там дiсталося за те, що вiн узяв обгортковий папiр i стрiчку з материноi шухляди, не сказавши iй про це. Але йому було байдуже. Завтра Гаррiет прийде до школи з його медальйоном i скаже хлопцям, що це вiн його iй подарував. Тодi вони побачать.

Наступного дня вiн побiг до школи, але прибiг туди надто рано. Гаррiет ще не було, й вiн збуджено чекав, коли вона прийде.

Та коли Гаррiет прийшла, вона навiть не подивилася на нього. Медальйона на нiй не було. Й вона здавалася сердитою.

Вiн чого тiльки не витворяв, коли мiсiс Джонсон не дивилася. Вiн корчив кумеднi гримаси. Голосно реготав. Ставав на свого стiльця й крутив задом. Вiн навiть кинув крейдою для письма в Гаролда. Але Гаррiет не подивилася на нього жодного разу. Може, в

на забула. Може, вона вдягне медальйон завтра. Вона проминула його в коридорi, та, коли вiн хотiв пiдiйти до неi й запитати про медальйон, вона проштовхалася повз нього, не сказавши й слова.

Унизу, на шкiльному подвiр’i, на нього чекали двое ii великих братiв.

Гус штовхнув його.

– Ти, малий сучий сину, навiщо написав моiй сестрi ту гидоту?

Чарлi вiдповiв, що вiн не писав нiякоi гидоти.

– Я лише передав iй подарунок на День святого Валентина.

Оскар, який грав у футбольнiй командi, до того як мав закiнчити середню школу, схопив Чарлi за сорочку й вiдiрвав йому два гудзики.

– Тримайся подалi вiд моеi малоi сестри, виродку. До того ж ти не належиш до цiеi школи.

Вiн штовхнув Чарлi до Гуса, який схопив його за горло. Чарлi злякався й заплакав.

Тодi вони стали бити його. Оскар ударив його в нiс, а Гус збив iз нiг i став копати носаком черевика в бiк, а потiм вони обидва надавали йому копнякiв, спочатку бив один, потiм другий, а деякi iншi дiти на подвiр’i – друзi Чарлi – збiглися, галасуючи й плескаючи в долонi:

– Бiйка! Бiйка! Вони б’ють Чарлi!

Його одяг був роздертий, нiс розбитий, один зуб зламаний, i, коли Гус та Оскар пiшли геть, вiн сiв на узбiччi тротуару й заплакав. Кров здавалася йому гiркою. Іншi дiти лише смiялися й кричали:

– Чарлi вiдлупцювали! Чарлi вiдлупцювали!

А тодi до Чарлi пiдiйшов мiстер Вагнер, один зi сторожiв школи. Вiн вiдвiв хлопця до чоловiчого туалету i сказав йому, щоб змив кров i бруд з обличчя та з рук, перш нiж пiде додому…

Мабуть, я був дуже дурним, якщо вiрив словам людей. Менi не слiд було довiряти анi Гаймi, анi комусь iншому.

Я нiколи не згадував про цi подii ранiше, але вони повернулися до мене, коли я почав думати про свiй сон. Це було якось пов’язано з тим почуттям, яке опановувало мене, коли мiс Кiннiан читала моi звiти. Та хай там як, а я радий, що тепер я можу не просити нiкого щось написати для мене. Тепер я можу зробити це сам.

18 квiтня

Нарештi я зрозумiв, що таке Роршах. Це тест iз чорнильними плямами, той самий, який менi давали перед операцiею. Побачивши його, я злякався. Я знав, що Берт запитае мене, якi бачу там картинки, i я знав, що нiчого там не побачу. Я подумав, що все було б iнакше, якби я мiг довiдатися, якi картинки там схованi. Можливо, там немае нiяких картинок. Можливо, це просто трюк, аби перевiрити, чи настiльки я дурний, аби побачити щось таке, чого там немае. Лише подумавши про це, я розлютився на Берта.

– Отже, Чарлi, – сказав вiн, – ти бачив цi карти ранiше, пам’ятаеш?

– Звичайно пам’ятаю.

Я сказав це таким тоном, що вiн зрозумiв, я розлютився, i вiн подивився на мене з подивом.

– Тобi щось не так, Чарлi?

– Нi, менi все так. Але цi чорнильнi плями дратують мене.

Вiн усмiхнувся й похитав головою.

– Тут нема чого дратуватися. Це лише один iз персональних тестiв. Тепер я хочу, щоб ти подивився на цю карту. Люди чого тiльки не бачать у цих чорнильних плямах. Скажи менi, якою вона здаеться тобi, на якi думки вона тебе наштовхуе.

Я був шокований. Витрiщився на карту, а потiм на нього. Аж нiяк не сподiвався почути вiд нього щось подiбне.

– Ти хочеш сказати, що нема нiяких картинок, захованих у цих чорнильних плямах?

Берт спохмурнiв i скинув окуляри.

– Ти про що?

– Я про картинки, нiбито схованi в цих плямах. Минулого разу ти сказав менi, що всi можуть iх бачити, й ти хотiв, щоб я iх також побачив.

– Нi, Чарлi. Я не мiг такого сказати.

– Що ти маеш на увазi? – закричав я на нього. Я так боявся тих чорнильних плям, що розгнiвався на самого себе й на Берта теж. – Адже ти сказав менi саме це. Якщо ти такий розумний, що працюеш у коледжi, то це не означае, що тобi дозволено глузувати з мене. Мене вже нудить, i я стомився вiд того, що всi з мене смiються.

Я не пам’ятаю, щоб коли-небудь так розлютився. Я не думаю, що справа була лише в Бертi, але несподiвано усе в менi вибухнуло. Я кинув карти Роршаха на стiл i вийшов iз кiмнати. Професор Немур саме йшов у коридорi, й, коли я, не привiтавшись, проскочив повз нього, вiн зрозумiв: тут щось не так. Вiн i Берт перехопили мене, коли я вже пiдходив до лiфта.

– Чарлi, – сказав Немур, схопивши мене за руку. – Зачекай хвилину. Що сталося?

Я висмикнув свою руку з його руки й кивнув на Берта.

– Мене нудить вiд людей, якi глузують iз мене. Це все. Можливо, ранiше я цього не розумiв, але тепер я все розумiю, й менi це не до вподоби.

– Нiхто не глузуе з тебе, Чарлi, – сказав Немур.

– А як же з чорнильними плямами? Минулого разу Берт сказав менi, що в чорнилi е картинки – iх кожен може побачити, а я…

– Чарлi, ти хочеш почути точнi слова, якi сказав тобi Берт, i що ти йому вiдповiв? Ми маемо магнiтофонний запис тiеi сесii тестiв. Ми можемо прослухати його, й почуемо все, що там було сказано.

Я повернувся разом iз ними до психокабiнету зi змiшаними почуттями. Я був переконаний, що вони смiялися з мене й обманювали мене, коли я був надто дурний, щоб це зрозумiти. Мiй гнiв збуджував мене, i я не мiг легко

ого позбутися. Я був готовий до боротьби.

Коли Немур пiшов до картотеки, щоб узяти магнiтофонний запис, Берт пояснив:

– Останнього разу я говорив майже тi самi слова, що й сьогоднi. Цi тести вимагають, аби процедура була однакова щоразу, коли iх застосовують.

– Я в це повiрю, коли почую.

Вони переглянулися. Я знову вiдчув, як кров шугнула менi в обличчя. Вони смiялися з мене. Але потiм до мене дiйшло, що я сказав, i, слухаючи себе, я зрозумiв причину погляду, яким вони обмiнялися. Вони не смiялися. Вони зрозумiли, що вiдбуваеться зi мною. Я досяг нового рiвня, i гнiв та пiдозра були моiми першими реакцiями на свiт, який мене оточував.

Голос Берта почувся з магнiтофона:

– А зараз я хочу, щоб ти подивився на цю карту, Чарлi. Що тут може бути? Що ти бачиш на цiй картi? Люди чого тiльки не бачать на цьому чорнилi. Скажи менi, про що ти думаеш, дивлячись на неi…

Тi самi слова, майже той самий тон голосу, якi вiн застосовував кiлька хвилин тому в лабораторii. А потiм я почув своi вiдповiдi – дитячi, неможливi речi. І я знесилено опустився на стiлець бiля письмового стола професора Немура.

– Це справдi був я?

Я повернувся до лабораторii з Бертом, i ми продовжили Роршаха. Ми повiльно оглянули всi карти. Цього разу моi вiдповiдi були iншими. Я «бачив» усiлякi речi на плямах чорнила. Двох кажанiв, якi смикали один одного. Двох чоловiкiв, що билися мечами. Я уявляв собi безлiч усiляких речей. Але навiть тепер я не цiлком довiряв Бертовi. Я перевертав карти й дивився на iхнi спини, чи не було там чогось такого, що я мав би вгадати.

Я подивився на нотатки, якi вiн робив. Але всi вони були записанi кодом, приблизно так:

WF + A DdF-Ad orig. WF – A SF + obj

Тест усе ще не мав для мене нiякого глузду. Менi здавалося, хто завгодно мiг набрехати про речi, яких вiн насправдi не бачив. Звiдки вони могли знати, що я робив iх дурнями, говорячи про речi, яких насправдi не уявляв?

Можливо, я iх зрозумiю, коли доктор Штраус дозволить менi читати книжки з психологii? Менi стае дедалi важче записувати всi моi думки та почуття, бо я знаю, що люди читають iх. Можливо, буде краще, якщо я протягом якогось часу зберiгатиму цi звiти в приватному користуваннi?

Звiт 10

21 квiтня

Я винайшов, як можна вдосконалити роботу змiшувача в пекарнi, щоб збiльшити виробництво. Мiстер Доннер сказав, що вiн заощадить чимало грошей на робочiй силi. Вiн дав менi п’ятдесят доларiв премii i збiльшив мою платню на десять доларiв щотижня.

Я хотiв запросити Джо Карпа та Френка Рейлi на обiд, щоб вiдсвяткувати цю подiю, але Джо хотiв щось купити для своеi дружини, а Френк зустрiчався за ланчем зi своiм кузеном. Я думаю, iм знадобиться чимало часу, щоб звикнути до тих змiн, якi вiдбулися в менi.

Усi, схоже, стали мене боятися. Коли я пiдiйшов до Джiмпi й поплескав його по плечу, аби попросити про щось, вiн пiдстрибнув i розлив на себе всю каву зi своеi фiлiжанки. Вiн витрiщаеться на мене, коли йому здаеться, що я на нього не дивлюся. Нiхто в пекарнi бiльше зi мною не розмовляе й не блазнюе у той спосiб, до якого вони звикли. Тож я став почуватися на своiй роботi досить самотнiм.

Думаючи про це, я згадав той час, коли заснув стоячи i Френк вибив моi ноги з-пiд мене. Теплий i приемний запах, бiлi стiни, гуркотiння печi, коли Френк вiдкрив заслiнку, щоб забрати хлiбини.

Раптом я падаю… корчуся… усе вислизае з-пiд мене, i моя голова стукаеться об стiну…

Це я, а проте там лежить наче хтось iнший – iнший Чарлi. Вiн розгублений… потирае собi голову… дивиться на Френка, високого й тонкого, а потiм на Джiмпi, що стоiть поблизу, масивний, волохатий Джiмпi з серйозним обличчям, кущуватими бровами i майже схованими у глибинi синiми очима.

– Дай малому спокiй, – каже Джiмпi. – Господи, чому ти завжди чiпляешся до нього, Френку?

– Я нiчого поганого йому не зробив, – засмiявся Френк. – Йому не боляче. Вiн не знае нiчого кращого. Правда ж, Чарлi?

Чарлi потирае собi голову й зiщулюеться. Вiн не знае, що вiн зробив, аби заслужити таке покарання, але знае, що мае шанс здобути ще якогось штурхана або потиличника.

– Але ж ти знаеш i краще, – вiдповiв Джiмпi, поскрипуючи своею ортопедичною ногою. – Тодi чого ти весь час чiпляешся до нього?

Двое чоловiкiв сiдають за довгий стiл, високий Френк й огрядний Джiмпi, вилiплюючи з тiста булочки, якi треба буде спекти для вечiрнiх замовлень. Протягом якогось часу вони працюють мовчки, але потiм Френк зупиняеться i збивае назад свiй бiлий ковпак.

– Гей, Джiмпi, як ти думаеш, Чарлi можна навчити пекти булочки?

Джiмпi спираеться лiктем на стiл.

– Чому ми нарештi не дамо йому спокiй?

– Нi, Джiмпi, я говорю цiлком серйозно. Я готовий об заклад побитися, що вiн може опанувати якусь просту роботу, наприклад лiпити булочки.

Ця думка, схоже, знайшла прихильника в особi Джiмпi, й вiн обернувся й поглянув на Чарлi.

– Можливо, ти й маеш якусь рацiю. Гей, Чарлi, а пiдiйди-но сюди на хвилину.

Як вiн мав звичай робити, коли люди говорили пр

нього, Чарлi дивився на шнурки своiх черевикiв. Вiн знав, як затягувати й зав’язувати шнурки. Вiн мiг би пекти булочки. Вiн навчився б збивати, згортати тiсто й вилiплювати з нього маленькi круглi форми.

Френк подивився на нього iз сумнiвом.

– Можливо, нам не варто це робити, Джiмпi. Можливо, ми помиляемося. Якщо йолоп нiчого не здатний навчитися, то навiщо з ним морочитися?

– Ти залиш це менi, – сказав Джiмпi, якого тепер опанувала iдея Френка. – Можливо, вiн i зможе навчитися. Послухай-но мене, Чарлi. Ти хочеш чогось навчитися? Ти хочеш, аби я навчив тебе лiпити булочки, як робимо ми з Френком?

Чарлi витрiщився на нього, усмiшка зiйшла з його обличчя. Вiн зрозумiв, чого хоче Джiмпi, й вiдчув, що його загнали в глухий кут. Вiн хотiв догодити Джiмпi, але в словах учитися й навчати е щось пов’язане зi спогадом про суворе покарання, хоч вiн i не пам’ятае, що це таке, – пам’ятае лише пiдняту тонку руку, яка б’е його за те, що вiн не може навчитися чогось, чого не розумiе.

Чарлi вiдступае назад, але Джiмпi хапае його за руку.

– Ну ж бо, хлопче, не хвилюйся. Ми не зробимо тобi боляче. Погляньте на нього, вiн тремтить, нiби зараз розпадеться. Поглянь-но, Чарлi, сюди. Я маю новеньку блискучу iграшку, якою ти мiг би гратися.

Вiн простягае руку й показуе мiдний ланцюжок iз диском iз блискучоi латунi. Вiн тримае ланцюжок за один кiнець, а блискучий наче золотий диск повiльно обертаеться, вловлюючи свiтло флюоресцентних сонячних променiв. Диск на ланцюжку щось нагадуе Чарлi, проте вiн не пам’ятае, що саме й де.

Вiн не простягае руку, щоб схопити його. Вiн знае, тебе покарають, якщо ти схопиш рiч, яка належить iншiй людинi. Якщо хтось покладе ii тобi в руку, тодi все буде гаразд. Але iнакше не можна. Коли вiн бачить, що Джiмпi пропонуе цю рiч йому, вiн кивае й усмiхаеться.

– Це вiн знае, – смiеться Френк. – Вiн буде щасливий, якщо ти подаруеш йому щось осяйне й блискуче. – Френк, який остаточно передав свiй експеримент Джiмпi, збуджено нахилився вперед. – Можливо, якщо йому дуже захочеться мати такий блискучий шматок металу, а ти скажеш, що вiн його матиме, якщо навчиться лiпити з тiста булочки, – можливо, це й спрацюе.

Коли пекарi взялися навчати Чарлi, iншi люди з пекарнi зiбралися навколо. Френк розчистив мiсце на столi, а Джiмпi поклав туди середнього розмiру шматок тiста, щоб Чарлi мав iз чим працювати. Глядачi стали битися об заклад, навчиться Чарлi чи не навчиться лiпити булочки.

– Дивись на мене уважно, – сказав Джiмпi, поклавши диск iз ланцюжком на столi бiля себе, щоб Чарлi мiг його бачити. – Дивись i роби те саме, що роблю я. Якщо ти навчишся лiпити булочки, цей блискучий диск буде твоiм i принесе тобi щастя.

Чарлi нахилився на своему стiльцi, пильно спостерiгаючи, як Джiмпi взяв ножа й вiдрiзав для себе смужку тiста. Вiн стежив за кожним рухом Джiмпi, що розкачав тiсто в довгий рулон i скрутив його в коло, раз у раз посипаючи борошном.

– А тепер дивись на мене, – сказав Френк i повторив те, що зробив Джiмпi.

Чарлi розгубився. Мiж iхнiми дiями була рiзниця. Джiмпi вивертав лiктi назовнi, коли лiпив тiсто, наче крила птаха, але Френк тримав руки притиснутими до бокiв. Джiмпi притуляв своi великi пальцi до решти пальцiв, коли лiпив тiсто, а Френк працював долонями, тримаючи своi великi пальцi окремо вiд iнших пальцiв i пiдiймаючи iх угору.

Цi вiдмiнностi стривожили Чарлi, й вiн нiчого не змiг зробити, коли Джiмпi сказав:

– Ну ж бо, спробуй.

Чарлi лише похитав головою.

– Дивися, Чарлi, я тепер повторю все дуже повiльно. Тепер ти дивися, як я працюватиму, й повторюй за мною кожен мiй рух. Гаразд? Але спробуй усе запам’ятати, щоб ти потiм мiг сам усе зробити. А зараз починаймо.

Чарлi насупився, коли побачив, як Джiмпi вiдтяв собi шматок тiста i згорнув його в кулю.

Вiн подивився вiд своiх рук на руки Джiмпi. Завагався, але потiм узяв нiж, вiдрiзав собi шматок тiста й поклав його на середину стола. Повiльно, тримаючи лiктi точно так, як тримав iх Джiмпi, вiн скачав його в круглу кулю.

Подивився вiд своiх рук на руки Джiмпi й ретельно склав пальцi так, як той, – великi пальцi разом iз рештою пальцiв, злегка зiгнутих у формi чашi. Вiн мусить зробити це правильно, як хоче Джiмпi, щоб вiн зробив. Десь у ньому вiдлунюе: зроби це правильно, й вони любитимуть тебе. А вiн дуже хоче, щоб Джiмпi й Френк любили його.

Коли Джiмпi скачав свое тiсто в кулю, вiн вiдхилився назад, i так само зробив Чарлi.

– Просто чудово. Подивися, Френку, вiн скачав його в кулю.

Френк кивнув головою й усмiхнувся. Чарлi зiтхнув, затремтiвши всiм тiлом. Вiн не звик до таких рiдкiсних хвилин успiху.

– Дуже добре, – сказав Джiмпi. – А тепер ми розкачаемо його в рулон.

Незграбно, але дуже ретельно, Чарлi повторюе кожен рух Джiмпi. Інодi невдалим рухом руки вiн руйнуе те, що зробив, але через мить вiдрiзае собi шматок тiста i скачуе його в рулон. Працюючи поряд iз Джiмпi, вiн скачав шiсть рулонiв i, посипавши iх борошном, акуратно поклав бiля Джiмпi на велику покриту борошн

м тацю.

– Дуже добре, Чарлi. – Обличчя в Джiмпi було серйозне. – А зараз ми подивимося, як ти зробиш усе це сам. Згадай усе, що ти робив вiд самого початку. Ну ж бо, починай.

Чарлi дивиться на величезну пластину тiста та нiж, який Джiмпi поклав йому в руку. Його знову охопила панiка. Що вiн робив спочатку? Як вiн тримав свою руку? Своi пальцi?.. Як вiн скачував кулю?.. Тисяча найсуперечливiших iдей заполонили водночас його свiдомiсть, i вiн стояв там, усмiхаючись. Вiн дуже хотiв зробити це, принести радiсть Френковi й Джiмпi, щоб сподобатися iм i здобути блискучий диск, який Джiмпi пообiцяв йому. Вiн знову й знову обертае на столi гладенький важкий кавалок тiста, але не може розпочати роботу. Вiн не може вiдрiзати вiд нього шматок, бо знае, що зазнае невдачi, i йому страшно.

– Вiн уже все забув, – сказав Френк. – Нiчого в нас не вийшло.

Чарлi хоче, щоб у них усе вийшло. Вiн хмуриться й намагаеться пригадати: спочатку треба вiдрiзати кавалок тiста. Потiм скачати його так, щоб утворити кулю. Але як потiм скачати з нього рулон, схожий на тi, що лежать на тацi. Це вже iнша робота. Якщо вони дадуть йому час, вiн усе пригадае. Як тiльки в головi йому проясниться, вiн пригадае. Ще кiлька секунд, i все буде окей. Вiн лише хоче трохи затриматися на самому початку того процесу, який вiн вивчив – лише зовсiм трохи. Йому це так потрiбно.

– Окей, Чарлi, – зiтхнув Джiмпi, забираючи з його руки нiж. – Усе гаразд. Не турбуйся про це. Зрештою, це не твоя робота.

Ще хвилина, i вiн усе пригадае. Якби вони лиш його не квапили. Чому вони всi так поспiшають?

– Іди собi, Чарлi. Сядь отам i дивися свою книжку з комiксами. А нам треба повернутися до своеi роботи.

Чарлi кивае головою, усмiхаеться й дiстае книжку з комiксами iз задньоi кишенi. Вiн розгортае ii й кладе собi на голову, наче фантастичний капелюх. Френк смiеться, а Джiмпi нарештi всмiхаеться.

– Іди-но звiдси, велика дитино, – пирхае Джiмпi. – Іди й сядь, поки не знадобишся мiстеровi Доннеру.

Чарлi всмiхаеться йому й повертаеться до мiшкiв iз борошном, якi стоять у кутку, бiля змiшувачiв. Вiн любить спиратися на них спиною, поки сидить, схрестивши ноги на пiдлозi, й дивиться на картинки у своiй книжцi з комiксами. Коли вiн починае гортати сторiнки, йому раптом хочеться заплакати, хоч вiн не розумiе чому. Чого вiн мае журитися? Хмаринка смутку то напливае на нього, то вiдходить геть, i тепер його чекае втiха помилуватися яскраво розфарбованими картинками у книжцi комiксiв, яку вiн передивлявся тридцять-сорок разiв. Вiн знае в нiй усi малюнки – вiн запитуе, як вони називаються знову й знову (майже в кожного, хто йому зустрiчаеться), – i вiн розумiе, що дивнi форми лiтер та слiв у бiлих хмаринках над малюнками означають, що персонажi щось говорять. Чи вiн коли-небудь навчиться читати те, що написано на хмаринках? Якби вони дали йому досить часу – якби вони не квапили його й не пiдштовхували занадто – вiн би злiпив iм булочки. Але всiм бракуе часу. Чарлi пiдтягуе ноги й вiдкривае книжку з комiксами на тiй першiй сторiнцi, де Бетмен i Робiн вимахують довгою мотузкою, щоб зачепитися за сусiднiй будинок. Коли-небудь, думае вiн, я навчуся читати. І тодi вiн зможе прочитати все оповiдання. Вiн вiдчувае руку на своему плечi й пiдiймае погляд. Це Джiмпi, який крутить своiм латунним диском на ланцюжку, дозволяючи йому закручуватися й розкручуватися, щоб вiн ловив на себе свiтло.

– Ось тримай, – сказав вiн хрипким голосом, кинувши ланцюжок на колiна Чарлi, й пошкутильгав геть.

Я нiколи не думав про це ранiше, але добре, що вiн так зробив. Чому вiн це зробив? Хай там як, а я цю подiю запам’ятав яснiше та повнiше, анiж будь-що з того, що пережив ранiше. Я пережив вiдчуття, схоже на тi, якi опановують людину, коли вона визирае з вiкна, а ранкове свiтло ще мае сiрий колiр. Вiдтодi я подолав довгий шлях, який завдячую докторовi Штраусу та професоровi Немуру й iншим людям тут, у коледжi Бекмана. Але що мусять Френк i Джiмпi вiдчувати тепер, побачивши, як я змiнився?

22 квiтня

Люди в пекарнi змiнюються. Не лише в тому, що обминають мене увагою. Я вiдчуваю ворожiсть. Доннер допомiг менi вступити до профспiлки пекарiв, i я здобув iще одне пiдвищення. Погано тiльки те, що я не отримав вiд цього жодноi втiхи, бо iншi не терплять мене. Власне кажучи, я не можу iх звинувачувати. Вони не розумiють, що зi мною вiдбулося, а я не можу iм розповiсти. Люди не пишаються мною, як я сподiвався, радше навпаки.

А проте я вiдчуваю потребу з кимось поговорити. Я хочу запросити мiс Кiннiан у кiно завтра ввечерi, щоб вiдсвяткувати мiй успiх. Якщо менi вистачить смiливостi.

24 квiтня

Професор Немур нарештi погодився з доктором Штраусом i мною, що неможливо записувати все, що вiдбуваеться зi мною, якщо я знатиму, що все, мною записане, буде негайно прочитане людьми в лабораторii. Я намагався бути цiлком щирим у своiх розповiдях про все, незалежно вiд того, з ким розмовляв, але е речi, про якi я не можу писати, якщо не залишу iх у приватному користу

аннi – принаймнi на певний час.

Тепер менi дозволили зберiгати у себе цi звiти бiльш персонального характеру, але перед останнiм звiтом до Фонду Велберга професор Немур мусить прочитати все, аби вирiшити, яку частину iз мною написаного можна опублiкувати.

Те, що сталося сьогоднi в лабораторii, завдало менi великоi прикростi.

Цього вечора я прийшов до офiсу ранiше, аби запитати доктора Штрауса або професора Немура, чи нормально буде з мого боку запросити Алiсу Кiннiан у кiно, але, перш нiж я постукав у дверi, почув, як вони сперечаються один з одним. Менi не треба було зупинятися пiд дверима кабiнету, але не так легко зламати звичку слухати нехай там що, бо люди завжди говорили й дiяли так, нiби мене поруч iз ними не було, нiби iх анiтрохи не турбувало, що я пiдслухав iхню розмову.

Я почув, як хтось ударив кулаком по столу, а тодi професор Немур вигукнув:

– Я вже повiдомив конвенцiйний комiтет, що ми надсилаемо звiт у Чикаго.

Потiм я почув голос доктора Штрауса:

– Але ти помиляешся, Геролде. Пiвтора мiсяцi – це надто рано. Вiн ще змiнюеться.

А тодi знову голос Немура:

– Досi ми все передбачили правильно. Ми маемо цiлковите право подати тимчасовий звiт. Повiр менi, Джею, нам немае чого боятися. Ми здобули успiх. Результати цiлком позитивнi. Нiчого поганого вже не буде.

Штраус:

– Це надто важливо для всiх нас, щоб передчасно повiдомляти про результати. Ти береш на себе вiдповiдальнiсть…

Немур:

– Ти забуваеш, що керiвник цього проекту – я.

Штраус:

– А ти забуваеш, що тут iдеться не лише про твою репутацiю. Якщо ми тепер завищимо нашi досягнення, то всю нашу гiпотезу можуть поставити пiд сумнiв.

Немур:

– Я бiльше не боюся, що вiн може повернутися до свого колишнього стану. Я перевiрив i переглянув усе. Промiжний звiт не зашкодить. Я вiдчуваю, що погiршення вже не буде.

Суперечка тривала в такому дусi, й Штраус сказав, що Немур мрiе очолити кафедру психологii в Голстонi, а Немур сказав, що Штраус робить собi кар’еру, тримаючись за хвiст його психологiчних дослiджень. Потiм Штраус сказав, що проект не менше завдячуе його досягненням у психохiрургii та в технiцi впорскування ферментiв, анiж теорiям Немура, i що настане день, коли тисячi нейрохiрургiв застосовуватимуть його методи, але в цю хвилину Немур нагадав йому, що ця нова технiка нiколи не виникла б, якби не його оригiнальна теорiя.

Вони називали один одного рiзними кличками: опортунiст, цинiк, песимiст, – i менi раптом стало страшно. Я зненацька усвiдомив, що не маю права стояти пiд дверима кабiнету i слухати iхню суперечку без iхнього дозволу. Вони могли б не зважати на це, коли я був надто слабкий розумом, щоб розумiти, про що йдеться, але тепер, коли я все почав розумiти, вони не захотiли б, щоб я це чув. Я пiшов звiдти, не дочекавшись кiнця iхньоi дискусii.

Було вже поночi, i я протягом тривалого часу блукав вулицями, намагаючись зрозумiти, чому я такий наляканий. Я вперше побачив iх у реальному свiтлi – не боги й навiть не героi, а просто двое чоловiкiв, стурбованих наслiдками своеi роботи. А проте якщо Немур мае слушнiсть i iхнiй експеримент вдалий, то яка рiзниця? Попереду в них багато роботи, багато планiв.

Я почекаю до завтра, щоб запитати iх, чи менi личить запросити мiс Кiннiан у кiно, щоб вiдсвяткувати свое пiдвищення.

26 квiтня

Я знаю, менi не слiд стовбичити в коледжi, коли приходжу до лабораторii, але мене збуджуе бачити, як хлопцi й дiвчата ходять туди-сюди з книжками в руках, i слухати, як вони розмовляють про все те, чого навчилися у своiх класах. Менi хотiлося б посидiти й поговорити з ними за кавою в мiсцевiй тавернi, коли вони збираються разом, щоб посперечатися про книжки, полiтику та iдеi. Я з хвилюванням дослухаюся до iхнiх балачок про поезiю, науки й фiлософiю – про Шекспiра й Мiльтона; про Ньютона, Ейнштейна i Фройда; про Платона, Гегеля й Канта та про iншi iмена, якi вiдлунюють у моiй свiдомостi як великi церковнi дзвони.

Інодi я дослухаюся до iхнiх розмов за сусiднiми столами i прикидаюся студентом коледжу, хоч набагато старший за них. Я ношу книжки й почав курити люльку. Це дурне, але позаяк я належу до лабораторii, то вiдчуваю себе частиною унiверситету. Я ненавиджу свою самiтну кiмнату, й менi не хочеться йти додому.

27 квiтня

Я заприятелював iз кiлькома хлопцями в тавернi коледжу. Вони сперечалися, хто насправдi написав Шекспiровi п’еси – сам Шекспiр чи хтось iнший. Один iз хлопцiв – товстий iз пiтним обличчям – стверджував, що всi п’еси Шекспiра написав Марло. Але Леннi, низенький хлопець у темних окулярах, не вiрив в авторство Марло i казав, що всiм вiдомо, тi п’еси написав сер Френсiс Бекон, бо Шекспiр нiколи не навчався в коледжi й не мав тiеi освiти, яка була потрiбна, щоб написати тi п’еси. А один iз першокурсникiв сказав, що чув, як двое чоловiкiв у чоловiчiй кiмнатi говорили про те, що Шекспiровi п’еси написала одна ледi.

І вони розмовляли про полiтику, про мистецтво й Бога. Я нiколи ранiше не чув, аби хтось сказав, що Бога

може й не бути. Це налякало мене, бо вперше я почав думати про те, що означае Бог.

Тепер я розумiю, що одна з найважливiших причин, чому треба ходити до школи й здобувати освiту, полягае в тому, що те, у що ти вiрив протягом усього свого життя, може бути неправдою, i нiщо не е тим, чим воно здаеться.

Весь той час, поки вони говорили й сперечалися, я вiдчував, як у менi наростае збудження. Ось чого я хотiв – ходити до коледжу й слухати, як люди говорять про важливi речi.

Я тепер проводив бiльшiсть свого вiльного часу в бiблiотецi, читаючи i всмоктуючи все, що мiг, iз книжок. Я не зосереджував свою увагу на чомусь окремому, а лише читав багато художньоi лiтератури: Достоевського, Флобера, Дiккенса, Гемiнгвея, Фолкнера – усе, що потрапляло менi до рук, – насичуючи голод, який не можна наситити.

28 квiтня

Минулоi ночi я чув увi снi, як мама кричала на батька та вчителя в початковiй школi 13 (перша моя школа, з якоi вони мене перевели до школи 222) …

– Вiн нормальний! Нормальний! Вiн виросте i буде таким самим, як iншi.

Вона хотiла подряпати вчителя, але батько вiдтягнув ii назад.

– Одного дня вiн пiде до коледжу. Вiн стане кимось. – Вона все ще верещала й учепилася в батька, тож вiн ii вiдпустив. – Одного дня вiн пiде до коледжу i на когось вивчиться.

Ми були в кабiнетi директора, й там було ще багато людей, якi здавалися спантеличеними, але заступник директора усмiхався й вiдвертав голову, щоб нiхто не мiг бачити його усмiшки.

Директор у моему снi мав довгу бороду, вiн летiв через кiмнату й показував на мене.

– Його треба вiддати до спецiальноi школи. Державноi спецiальноi школи у Ворренi. Ми не можемо тримати його тут.

Батько витяг маму з кабiнету директора, й вона все кричала та плакала. Я не бачив ii обличчя, але ii великi червонi сльози капали на мене…

Цього ранку менi пощастило запам’ятати свiй сон, але я досяг навiть бiльшого – я змiг пригадати крiзь густий туман той час, коли менi було шiсть рокiв i все це сталося. Саме перед тим як народилася Норма. Я бачив маму, тонку жiнку з темним волоссям, яка балакала забагато й занадто часто застосовувала руки. Як завжди, ii обличчя затуманене. Волосся зав’язане вгорi вузлом, а рука доторкаеться до нього, гладить, нiби вона хоче переконатися, що воно досi там. Я пам’ятаю, що вона завжди махала крильми, наче велика бiла птаха, навколо мого батька, а вiн був надто важкий i стомлений, щоб ухилитися вiд ii дзьоба. Я бачу Чарлi, що стоiть посеред кухнi, граючись зi своею ниткою, на яку нанизанi блискучi кульки та кiльця. Вiн пiдiймае цю нитку однiею рукою, обертае кiльця так, що вони закручуються й розкручуються, граючи вiдблисками. Вiн милуеться своею iграшкою упродовж цiлих годин. Я не знаю, хто зробив ii для нього i що з нею сталося, але бачу, як вiн там стоiть, немов зачарований, дивлячись, як нитка розкручуеться i розкручуе кiльця.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить