Дорогою цiною
Михайло Михайлович Коцюбинський

Михайло Коцюбинський

ДОРОГОЮ ЦІНОЮ

Дiялось се в тридцятих роках минулого столiття. Украiнське поспiльство, поборене у класовiй боротьбi, з ярмом панщизняноi неволi на шиi, тягло свою долю з глухим ремством. То не вiл був у ярмi, звичайний господарський вiл, якого паша й спочинок могли зробити щасливим: ярмо було накладене на шию дикому туровi, загнаному, знесиленому, але овiяному ще степовим вiтром, iз не втраченим iще смаком волi, широких просторiв. Вiн йшов у ярмi, скорившись силi, хоч часом iз гнiву очi йому наливались кровю, i тодi вiн хвицав ногами i наставляв роги…

Вiльний дух народу ще тлiв пiд попелом неволi. Свiжi традицii волi, такi свiжi, що часом трудно було вiдрiзнити сьогоднi од вчора, пiдтримували жеврiючу пiд попелом iскру. Старше поколiння, свiдок iншого життя, показувало ще на долонях мозолi вiд шаблi, пiднятоi в оборону народних i людських прав. Пiсня волi, споетизованоi, може, в днi лихолiття, чаруючим акордом лунала в серцях молодi, поривала ii туди, де ще не чуть кайданiв, скованих на людей людьми. На широкi бессарабськi степи, вiльнi, без пана й панщини, рвалась гаряча уява й тягла за собою сотки й тисячi…

От хоч би там, за Дунаем, гей, там, за Дунаем!… Недобитки сiчовоi руiни, хоробрiшi, завзятiшi, звили собi гнiздо в Туреччинi i возили звiдти на Вкраiну, мов контрабанду, палкi заклики у кiш на волю, до сiчового братерства.

Ярами, коритами висхлих рiчок, лiсовими нетрями, прикриваючись нiчною темрявою, ховаючись, мов од дикого звiра, тiкало од пана i панщини все, що не заплiснiло в неволi, не втратило ще живоi душi, тiкало, щоб здобути собi те, за що предки виймали шаблi з пiхов або ставали до бою з кiллями та вилами…

А тим часом ворог не дрiмав.

Власники душ, повернених у робоче бидло, записаних у господарський iнвентар дiдича разом iз волами й кiньми, найбiльш боялись того неспокiйного, вiльнолюбного духу народного, бо його нiяк не можна було припасувати до панських iнтересiв, погодити з незмiрними скарбами; якi давала пановi оброблена хлопом украiнська земля, вiковiчна боротьба двох станiв — панського й мужичого, боротьба хронiчна, що часом приймала гострi форми i бурею проносилась над нещасним краем, — нiколи не кiнчалась, ба й не могла скiнчитися, хоч пан перемiг. Ще недавно, вмившись в Уманi власною кровю i накидавши в Кондi стiжок гайдамацьких голiв, пан смакував перемогу, пильно обороняючи своi права на живий робочий iнвентар — хлопа.

Хлоп протестував, хлоп тiкав на вiльнi землi, рятуючись, як мiг, од панщини, лишаючи на рiднiй землi все дороге, все миле його серцю.

Але й там, далеко вiд рiдних осель, настигала його панська рука. На вiльних землях зорганiзованi були на втiкачiв лови, справжнi облави, як на вовка або ведмедя. По всiй Бессарабii ганяли дозорцi, вистежуючи скрiзь по ровах, стогах сiна, комишах болотяних рiчок збiднених, змордованих людей. На пiвднi Бессарабii, од бистрого Пруту, по лiвiм боцi Дунаю, аж ген до моря стояло на чатах вiйсько i заслоняло волю, що там, за широким Дунаем, за зеленими прибережними вербами, синiла десь у чужiй краiнi…

Голову втiкача оцiнено. За кожного спiйманого прибережнi козаки дiставали плату. Сотки, тисячi нещасних попадалися до рук козакам — i мусили випити гiрку до краю. Лиха доля чекала втiкача: його оддавано в некрути, засилано на Сибiр, катовано канчуками, тавровано, мов худобу, або з оголеною напiв головою, збитого, збасаманеного, одсилано в кайданах назад до пана, знов у неволю, на панщину…

Чого вiн мiг сподiватися вдома дiд пана? А проте, мов талii води пiд теплим подихом весни, рiчкою текло вкраiнське селянство туди, де хоч дорогою цiною можна здобути бажану волю, а нi — то полягти кiстками на вiчний спочинок…

I

— То ти, Остапе?

— Я, Соломiе…

— Що ж воно буде?

— А що ж буде?… Хай воно загориться без вогню й диму… Втечу… Пiду за Дунай, може, ще там люди не пособачились… От бачиш — сакви… Бувай здорова, Соломiе…

— Тiкаеш… покидаеш мене… І отсе лишуся сама з тим осоружним чоловiком… Нi, тiкай, тiкай, Остапе… Коли б ти знав, що робиться у горницях: пан бiга по хатi, мов скажений. «Бунтар, кричить, гайдамака! Вiн менi людей баламутить!…» Покликав осавулу: «Веди менi зараз Остапа Мандрику…»

— Так…

— «З живого шкуру здеру, чисто оббiлую… Я ж йому пригадаю, гайдамацi, Кодню…»

— Так…

— «В некрути, каже, оддам…» А паня бiла, бiла, трясця трясе ii, а вона руки заломила та: «Ромцю, каже, тiкаймо звiдси, бо тi хлопи забють нас, як мого дiдуся в Уманi…» Тiкай, Остапе, тiкай, серце… Спiймають — катуватимуть нелюди, живого не пустять…

— Враг його бери… Не так менi страшно ляха, як злiсть бере на наших людей: застромив вiл шию в ярмо та й байдуже йому, тягне, хоч ти що… Ех, пiду, де воля, де iншi люди… Бувай здорова, Соломiе…

— Перелазь, хоч попрощаемося.

Остап перекинув через тин, за яким стояла Соломiя, сакви i спявся на тин. На нiчному зоряному небi виткнулась ставна парубоча постать й зникла по хвил

в густих бурянах по той бiк тину.

— Ну, та й кропива ж тут, чисто попiкся. Де ти, Соломiе? Поночi й не видко.

— Ось я… — i перед Остапом зачорнiла велика, як на доброго мужика, постать. — Ходiм до ставка, посидимо пiд вербами.

Плутаючись у високих бурянах, пролазячи попiд кущами, що тiсно посплiтались у сiй занедбанiй частинi панського гаю, вони долiзли врештi до води. Тут було парно. При повнiй тишi в повiтрi густий гай легко затримав зiбране за день тепло, i тепер звiдти пашiло, як iз печi. По скляному поверху ставка, в глибини якого визирало темне зоряне небо, тихо плив бiлою хмарою туман i, мов намiткою, загортав блимаючi в таемнiй глибинi зорi. Нiчна задуха насичена була сильними пахощами татарського зiлля, куширу, зогрiтоi води. Край човна, в невеличкому плесi, оточеному осокою й лапатими лопухами, жаби лящали так завзято, що заглушали всякий звук у далекiй околицi, Остап iз Соломiею сiли пiд вербою, але iм не говорилось. Подii, що несподiвано привели iх до розлуки, ба й невiдома будущина, яка кинула вже свою тiнь на душу, збiглись у цей мент докупи i мов замулили глибину сердечну. Говорити мало — що скажеш кiлькома словами?… Говорити ширше — навiщо? Не полегша на серцi, не одмiниться доля… Та й нiколи вже… пора рушати.

— Ти ж кудою подасися, Остапе?

— Та менi аби на чорний шлях, а там уже якось воно буде… там напутять уже…

— Ну, то не йди, голубе, селом, щоб не побачив хто… Я тебе духом перехоплю човном на той бiк, а там чагарником, полем — та й вийдеш на шлях. Так безпечнiше буде.

Соломiя пiдiйшла до ставка, скочила в човен i почала шарити на днищi.

— Капосний дiд, однiс весло у катрагу… Ну, та дарма — обiйдемось.

Одним зручним скоком Соломiя опинилась на березi i з такою легкiстю витягла з тину коляку, мовби то була застромлена дитиною ломачка.

Остап сiв у човен, i Соломiя одiпхнулась од берега. Човен плавко загойдався на волi, а далi тихо й рiвно посунув по водi над зорями, що тремтiли на днi блакитноi безоднi. Соломiя з тихим смутком дивилась на Остапа й чула, як по ii виду котилась сльоза за сльозою. Вони мовчали. Було б зовсiм тихо, коли б не пекельний хор, в якому жаби, здавалось, намагались перекричати одна одну.

Чорний панський гай потиху одсувався назад, закутуючись волокнуватими пасмами бiлого туману.

Човен стукнувсь об берег. Остап пiдняв своi сакви i поцiлувався з Соломiею.

— Бувай здорова… Гляди ж, не забувай мого дiдуся… Перекажи, хай вони не журяться. Вже я якось дам собi раду…

— Добре, Остапе, перекажу… Ну хай тебе боронить i хова од лихого мати божа… Прощавай!

Остап скочив на берег, легким рухом закинув на плечi сакви i незабаром зник у чагарнику, а на човнi, як велетенська чавунна постать, iще довго стояла Соломiя, спершись на кiл та вдивляючись у чагарник, де разом iз Остапом зникало ii щастя.

Остап йшов навпростець, минаючи вузькi, кривi стежки, протоптанi товаром й пастухами. Йому був добре знайомий i сей чагарник iз обгризеними худобою та виродливе покрученими корчами, й далека околиця, що розпливалась невиразними контурами серед нiчноi темряви. Одiйшовши кiлька гонiв, Остап зупинився й озирнувся. Невиразною чорною плямою лежало сонне село у видолинку, i тiльки в корчмi ясно свiтилось одиноке вiконце й приковувало до себе Остапiв погляд. Се одиноке свiтло серед сонного села було немов останнiм «прощавай» рiдного закутка, ниткою, що вязала його з батькiвщиною, з усiм близьким. Але за хвилину вiконце згасло, i Остап почув, як разом iз зниклим свiтлом в його серцi щось урвалось i село геть одсунулось од його. Остап непомiтно для себе зiтхнув i рушив далi.

Чи то пiд впливом прощання й Соломiiних слiз, чи внаслiдок реакцii по пережитих турботах, його обгорнув жаль. Чого саме було жаль, вiн не мiг би сказати, та й не думав про те. Так, просто жаль стис за серце, пiдступив до горла. Якась струнка сердечна бренькнула, зачеплена тим жалем, а з чагарiв та з нив, таких рiдних i милих — вiн се почув зразу, — натовпом знялись давнi згадки дитинства, неяснi, невиразнi, але вимагаючи частини серця для землi, яку вiн покидав тепер навiки, може.

Кожен кущик, горбок, долинка, кожна стежечка — все се було йому знайоме, промовляло до його. Тут, у товариствi однолiткiв-пастушкiв, заводив вiн безконечнi грища. Тут вiн пас панську худобу. Панську! Тим-то й ба, що панську. Та й хiба вiн сам за весь свiй двадцятилiтнiй вiк не був лишень панською худобою? Хiба його батько, мати, Соломiя, навiть дiдусь його, що ходив у Сiч, а потiм рiзав панiв в Уманi, — хiба ж вони не стали такою худобою?… Коли б вони не були панським товаром, то не мiг би пан розлучити його з Соломiею та силою оддати ii за свого хурмана, не мiг би сивого дiдуся катувати на стайнi нагаями… не похвалявся б оббiлувати Остапа за смiливе слово.

— Оббiлуеш… — злорадно осмiхнувся Остап до себе. — Шукай вiтра в полi…

І йому ясно уявлялося, як лютуватиме пан, дiзнавшись завтра, що Остап утiк.

Коли б хоч дiдусевi нiчого не сталося через його… Та що йому станеться? Вiн уже старий, не

сьогоднi-завтра покладуть у яму… На згадку про дiда Остап почув щось тепле у грудях. Тi билицi-казки про Сiч, козацтво, про боротьбу з панами за волю, яких вiн слухав, затаiвши дух й не зводячи розжеврiлого ока з уст дiдових, будили в дитячiй головi химернi мрii, вояцький запал. Не раз телята й вiвцi, спокiйно пощипуючи травицю в чагарнику, були свiдками козацьких нападiв або уманськоi рiзнi, виконаноi пiдпасачами пiд проводом Остаповим. Воля, воля i воля! Се чарiвне слово, споетизоване столiтнiм дiдом, розпалювало кров у хлопця, а дедалi, з лiтами, пiд впливом витворених панщиною умов, прибирало бiльш конкретну форму, глибше значення. Народ стогнав у неволi, але стогнав потай, не протестуючи, І коли Остап, викоханий дiдом у давнiх традицiях, здiймав рiч про те, що пора вже висунути шию з панського ярма, люди спочували йому, але далi спочуття дiло не йшло. Знайшлись навiть такi, що вклали пановi в уха бунтiвничi речi молодика — i от тепер Остап, скривджений i цькований, мусив кинути рiдний край. Йому було лiт десять, як iз-за Дунаю, з Сiчi, приiздили до них у село емiсари. Вiн iх добре памятае. Лежачи на печi i удаючи, що спить, вiн чув, як вони довго гомонiли з дiдом, оповiдали про турецьку землю, про тамошнi порядки, казали, що пiд турком добре жити, й закликали людей на вiльнi землi. Дiд лишився, бо хотiв умерти на своiй сторонi, а дядько Панас як пiшов, так i по сей день Остап iшов уже з годину. Вiн не помiтив, як минув чагарник i вийшов у поле. Безкраi лани зеленого збiжжя, що саме красувалось у той час, дрiмали серед тихоi ночi. Було так тихо, що Остаповi кроки лунали в полi, мов гупання цiпа на току. Але вiн тога не помiчав; як не помiчав величноi лiтньоi ночi, що розлягалась по безкраiх просторах, таких свiжих, зелених, запашних. Вiд прудкоi ходи Остаповi зробилося душно. Вiн сiв на межi i роззувся. Приемний холод пройшов по його тiлу i принiс йому полегкiсть…

Тим часом темна блакить нiчного неба почала потроху блiднути. Зi сходу дихнув вiтрець i овiяв Остапа. І враз Остаповi зробилось весело i легко. Вiн почувся на волi. Молода невитрачена сила хвилею вдарила в груди, розлилась по всiх жилах, запрохалась на волю Остап зiрвався на рiвнi ноги i не пiшов, а побiг далi. Йому хотiлось гукнути на всi легенi словами пiснi або хоч крикнути, взяти отак щось у руки — велике, мiцне — i зламати його. Але вiн здержавсь.

Вiн йшов тепер прудко, сильно вимахуючи цiпком, мов усю силу свою молодечу вкладав i в ту ходу, i в рухи, а думки одна за одною, як на крилах, летiли все наперед. Не так думки, як уява. Уявляеться йому Дунай, широкий-широкий — ну, як Дунай широкий. За Дунаем — Сiч. Басують пiд козацтвом конi, мов змii тi, повигинали шиi… Козацтво — як мак… Жупан червоний, вус чорний, довгий, при боцi шаблюка. Попереду… попереду — Остап. Кiнь пiд ним гарячий, вороний, той, що у пана лишився на стайнi; одiж iз щирого срiбла-злота, шабля довжезна. Вiн оповiда козакам, за вiщо пан хотiв його оббiлувати, яка повелась тепер у них неволя в Уманщинi, що треба пiти i визволити народ iз неволi, потiшити на старiсть дiдуся i одняти Соломiю вiд ii чоловiка, бо вона не хурмана пайового, а його, Остапа, кохае… Козаки вклоняються йому, пускають iз копита конi, кидаються у Дунай, перепливають його, а далi мчаться — Остап попереду — через луки й поля до них у село, в Уманщину… Чи бачиш, Соломiе?…

Раптом — пурх! Щось важке, як куля, з писком вискочило з-пiд нiг Остапових i чиркнулось крилом об його груди… Остап так i одплигнув, мов хвисьнутий зненацька батогом по жижках. Серце затрiпалось у грудях i стало. По плечах полiзла вгору мурашня.

— Тьху! пек тобi, цур!… — одiтхнув вiн нарештi. — Як налякало!… — І пiшов далi.

Але мрii вже щезли, мов птах розвiяв iх крилами. Остап знов побачив себе серед поля, почувся втiкачем, недалеко вiд пана i всякоi небезпечностi.

Свiтало. На блiдому небi ясно горiла зiрниця. Колосисте море синiло пiд росою в тьмяному свiтлi. Од свiжого подиху ранку злегка тремтiли жита, з румяного сходу линуло свiтло i мякими хвилями розпливалось помiж небом i землею. Над полем, у високостi, спiвали вже жайворонки.

Остап вийшов на шлях i озирнувся. Оддалiк щось маячило на шляху, немов який подорожнiй, з клунками на плечах, плентався шляхом од села. На шляху було небезпечно. Остап змiркував, що пан, дiзнавшись про його втiки, мiг послати за ним навздогiн. Краще було звернути з дороги в який ярок чи видолинок. Там навiть можна переспати спеку i смерком знов у путь. Але тiльки Остап звернув iз дороги, як йому причулося, що щось немов гукае. Вiн озирнувся: прискорюючи ходу, подорожнiй махав на нього рукою, бажаючи, очевидячки, спинити його. Що за мара? Першою думкою в Остапа було тiкати. Але зваживши, що поки вiн один на один, — жахатися нiчого, Остап зупинився, очiкуючи й вдивляючись у подорожнього. Тому, очевидячки, було пильно, бо, не вдовольняючись прудкою ходою, вiн iнколи пускався бiгти, придержуючи своi клунки на плечах, i вже за чверть години Остап мiг розглядiти його струнку постать.

Був

о молодий, безвусий парубок, мiцно збудований, у високiй сивiй кучмi, короткiй чугаiнцi i з довгим цiпком. Остаповi було чудно, що парубок немов осмiхався, але коли той наблизився i привiтався до нього, Остап iз несподiванки скрикнув:

— Соломiе!… Чи ти здурiла?

— Може, й здурiла… — смiялася Соломiя.

— Пек тобi, маро… Чисто парубок… Куди ти й по що?

— За Дунай, у Сiч iз тобою… Приймаеш товариша чи не приймаеш?

— Чи ти знавiснiла, молодице, чи тебе нинi жарт узявся?…

— Якi там жарти… Скоро ти пiшов, я як стала на човнi, так i задубiла. Холодна, холодна, мов завмерла!… Далi прокинулась i чую, що все менi противне, все гидке: i чоловiк, i панщина, й життя мое безщасне… Пропадай воно все пропадом… Пiду i я свiт за очi… Вже ж за тобою хоч серцевi легше буде… Та чимдужч додому, за торбину: вкинула що треба на дорогу. Тiльки, думаю, пан ловитиме нас. Але й я не дурна. Дiдька зiсть, що спiймае… Метнулась до комори — чоловiка нема дома, повiз паню в гостi; зняла з жердки сорочку й штани… Тодi спiдницю з себе, штани на ноги, накинула на плечi чугаiнку, а на голову шапку — i козак козаком… Шукай тепер, пане, парубка з молодицею… нiхто не бачив, лиш двох парубкiв стрiчали… Що ж менi з тим, що скинула, дiяти? Покинути боюся, догадаються ще… Узяла свое пiд пахву, побiгла до ставка, привязала камiнь — i шубовсть у воду… Вiчная память. А тодi селом, та на шлях, та бiжу-бiжу, щоб догнати. Ху, як ухекалась… Що ж, приймаеш парубка у товаришi чи нi?

— А що ж я робитиму з тобою у Сiчi, гей!… Отсе сказав! Звiсно, вона не пiде до Сiчi у братчики. Та й навiщо, коли навкруги Сiчi скрiзь слободи, а в тих слободах живуть нашi люди з жiнками, з дiтьми. Турок дае землю — займай, скiльки твоя сила. Вона про се довiдне знае од людей. Вони оселяться в слободi, вона хазяйнуватиме, а вiн iз Сiчi наiздитиме додому, а то й зовсiм облишиться на господарствi… А тим часом у дорозi вона хустя випере йому, догляне, голову змие. При своiй небозi добре i в дорозi… Хiба не знае приказки?… Ну, хай же вiн не супиться, мов сич на гiллi, й веселiше гляне на свою Соломiю, що задля нього вбралась у штани та ладна мандрувати хоч на край свiту Остап осмiхнувся. Вiн, властиво, радий був Соломii, лише ота несподiванка збила його з пантелику.

— А щоб же тебе муха вбрикнула, що ти вигадала!… — повеселiшав Остап. — Та чого ми тут стоiмо? — схаменувся вiн ураз, — день як бик, i вже он курить щось шляхом…

Справдi, сонце встало й оглядало свiт палаючим оком, а на степовому горизонтi немов справдi завислi хмарка куряви.

Остап iз Соломiею звернули з шляху на поле i незабаром знайшли те, чого iм було треба. Тут, у коритi висхлого бурчака, облямованого по високих берегах червоним польовим маком, було безпечнiше, ба навiть i деякi вигоди трапились iм: вони надибали степову криничку, джерело, що ледве сльозило й виповняло природну западинку, оброслу травою, а далi течiйкою шилось по закрутах рiвчака. Тут вони порiшили спочити. Спiльний снiданок i можливiсть перекинутись щирим словом iз близькою людиною — дорешти помирили Остапа з несподiваним випадком; його значно заспокоiли Соломiiнi доводи, i обидва товаришi, вже без зайвих турбот, натомленi нiчницями, твердо поснули сном молодостi.

Сонце було низько, так у два чоловiки вiд землi, коли Остап прокинувся. Вiн хотiв збудити Соломiю, але лиш глянув на неi, як схопився за боки вiд шаленого реготу.

— Ха-ха-ха!… От козак — разкозак!…- реготався Остап. — Ха-ха-ха!…

Той регiт збудив Соломiю. Вона схопилась i, протираючи очi, здивовано зиркала на Остапа.

— Ти чого?…

— Продери, продери очi… Ха-ха-ха!…

— Бачу вже… Та чого ти?

— Ну, тепер ходiм.

Остап пiдвiв Соломiю й потяг ii до кринички.

Стань на колiна i дивись у воду…

Соломiя нагнулась i зазирнула до кринички. Звiдти глянуло на неi свiже, повне обличчя з карими очима, що так виразно бiлiло при картатому очiпку й пасмах чорного волосся, що пiд час сну повисмикувалось iз-пiд очiпка.

— Тепер глянь на своi ноги.

Соломiя глянула i враз залилася дзвiнким смiхом.

— Ха-ха-ха!…- не вгавав Остап. — Голова молодицина, а ноги парубочi…

Вони реготались, мов дiти: вона — тонко i дзвiнко, як молода дiвчина, вiн — грубше, передчасним баском двадцятилiтнього парубка.

— Що ж воно буде? — спитав перегодом Остап. — Таж як хто пiдгледить твiй очiпок, не мине нас халепа.

— А ось що буде! — рiшуче промовила Соломiя i з сими словами здерла з голови очiпок. Чорнi буйнi коси впали iй на плечi й вкрили iх нижче пояса. — На, рiж…

— Що ти кажеш? — жахнувся Остап.

— Рiж, кажу…

— І тобi не жаль, Соломiе?

— Анi крихти… Рiж! — уперто намагалась молодиця й сiла долi.

— Та в мене й ножиць чортма.

— Рiж ножем!…

Остап стояв, вагаючись, але бачачи молодицину упертiсть, вийняв нiж, поточив його об камiнь i почав обтинати в кружок Соломiiне волосся.

Довгi пасма чорних кiс, мов мертвi гадюки, тихо зсувались по плечах додолу i лягали на землi дивними покосами.

Однак Соломiя дурила себе, запевняючи, що iй не жаль кiс.

к тiльки нiж шурнув по волоссю i до нiг Соломiiних упало перше пасмо кiс, вона почула якийсь бiль у грудях, щось стисло за серце, i на очi набiгли сльози.

Робота була скiнчена. Остап одступивсь од Соломii, щоб здалека краще придивитись до своеi роботи, а Соломiя, мовчазна й замислена, сидiла долi серед обтятого волосся i вдивлялась кудись у простiр.

Заходяче сонце червоним свiтлом осявало сю картину: його, стрункого й мiцного, з чорними очима, орлячим носом i темним молодим вусом на засмаленому обличчю, i ii, що в образi бiлолицього чорнявого хлопця дивилась у простiр засмученими карими очима.

— Ну, пора нам рушати… Гей ти, парубче, як тебе звати — Семеном чи як?

— Про мене й Семене…- зiтхнула Соломiя i знялась iз мiсця.

ІІ

Була темна осiння нiч. Густа мряка чорним запиналом еднала з небом спалену сонцем полонину. У долинi, на виднокрузi, сiрiло щось широкою смугою i розпливалось у пiтьмi.

То був Дунай.

Ще густiший морок виповняв глибокi чорториi, що збiгали в долину по схилу прибережного узгiря. В однiй з таких яруг, глибоких та покручених по всiх напрямках весняними водами, на самому днi ворушились люди. То були втiкачi. Два днi i двi ночi сидiли вони тут у вогкостi й пiтьмi, ховаючись вiд козачих пiкетiв, розкиданих по лiвому березi Дунаю. Якраз сьогоднi, з опiвночi, мусили вони прокрастися у прибережнi комишi i там чекати перевожчикiв iз-за Дунаю.

Було iх там чоловiка з тридцять, iз дiтьми, з усяким хатнiм збiжжям, зi слабими навiть, яких не можна було кинути у чужiй сторонi.

По днi яруги неслося глухе, придушене шемрання. Не то осiннi води шумiли, збiгаючи у Дунай, не то вiтер бився в заломах провалля. Люди говорили потиху, сливе пошепки. Якийсь молодий з ноткою сердечностi голос оповiдав звичайну iсторiю втiкача… «І попавсь я до грека, i зазнав я неволi ще гiршоi, як удома. Гнав мене на роботу i вдень i вночi, i годував гiрш за собаку… Сорочка на менi чорна, заношена, нужа мене напала, iсть… І ходив я, як звiр той лiсовий, та не смiв i словом перечити хазяiновi, бо вiн нахвалявся наслати на мене посiпак…»

— Ох-хо! — вирвалось iз чиiхось грудей i тихою скаргою загинуло в темному проваллi.

Десь здалеку бринiла, як муха повеснi, притишена пiсня.

— Отче наш… да будеть воля твоя… — молився хтось iз притиском, iз чуттям.

Хвора жiнка важко дихала i стиха постогнувала. Межи втiкачами були й Остап iз Соломiею. Зазнавши всяких пригод, вони врештi добились до Дунаю i вкупi з iншими чекали перевозу.

— Ти ще не заснула, Соломiе? — стиха обiзвався Остап.

— Та мало що… Так сон налiг на мене, так налiг… Коли б уже швидше рушати звiдси…

— Ще рано, до пiвночi далеко… Ну й холод — чисто змерз!… Іване! — обернувся Остап у другий бiк. — Як думаеш, не завадив би нам оберемок бадилля на вогнище? га?

— Падку мiй! Таж то аж наверх лiзти, гей! — жахнулось щось у темрявi пискливим бабячим голосом i кiлька разiв вiдсапнуло, немов корова у хлiву.

— І куди його посилаеш? Адже вiн на своiх коротких ногах не злiзе на гору, — кинула Соломiя.

— Овва… овва… бозна-що вигадали… я й не на таке лазив… — образився Іван. І з сими словами стало чутно, як вiн подряпавсь на стрiмку стiну урвища, важко й часто вiдсапуючи.

— Бач, стараеться Котигорошок… — промовив хтось iз темряви, — аби молодиця слово сказала — в пекло полiзе.

За кiлька хвилин оберемок бадилля прудко летiв у провалля, а за ним, обвалюючи глину i запорошуючи усiм очi, скотився додолу трiумфуючий Іван.

— От i не вилiз… от i короткi ноги… ге! Якби не короткi ноги — сидiв би один iз другим поночi… а тепер у нас вогонь буде… хе-хе-хе… Кресало е?… Є!… А губка е?… Є!… Ну, викрешемо… ге!…- торохтiв вiн, мов горохом сипав.

Іван метушився, бiгав без потреби з одного мiсця на друге, шелестiв сухим бадиллям, трощив його i складав на купу.

Врештi черкнулась криця о кремiнь… спалахнула на мент iскра, i стiни урвища немов двигнулись.

Іван припав до землi i дув. Червону цятку, до якоi вiн мало не торкавсь устами, розбирав гнiв: вона росла, червонiла, пирскала, мов сердитий кiт, i врештi, не витримавши, схопилась полумям, бухнула сивим димом i залляла свiтлом дно чорториi.

Нерiвне свiтло осявало коротку, грубу фiгуру з круглим ласкавим обличчям, зарослим, мов куделею, пасмами полового волосся, блимало по накиданих безладно клунках та по втiкачах, що сидiли й лежали купками по землi. Крутi глинястi стiни урвища жовтiли, i лиш угорi, в глибоких заломах, бився крилами сполоханий морок.

Остап та Соломiя присунулись до вогню. Раптом здалека, з берега рiчки, почувся кiнський тупiт. Усi насторожились.

— Гаси вогонь! — обiзвався хтось пошепки й з тривогою. — Крий боже, ще помiтять…

Остап знехотя почав затоптувати вогонь, хоч се йому i не вдавалося. Жеврiюче бадилля розповзалось скрiзь, мов огнянi хробаки, сичало й курилось.

Тим часом кiнський тупiт завмирав удалинi i врештi зовсiм затих.

У проваллi знов стало темно. Усi мовчали.

— Іване, — перервав хтось врештi тишу, — розкажи-но, як тебе жiнка бил

та як ти од неi забiг аж сюди…

— Отсе вигадав! Щоб жiнка та чоловiка била — та се ж беззакон, безпардон!… Зроду такого не було… хе-хе-хе… — непевно якось смiявся Іван, немов хотiв пiдбадьорити себе.

Іван пристав до Остапа десь у дорозi. Вони були з одного повiту, навiть села iх були близько. Се iх зеднало, i з того часу Іван не розлучався з земляками. Весела i добродушна вдача Іванова не раз ставала iм у пригодi при довгiй i важкiй блуканинi по чужих краях. Іван охоче оповiдав про свое життя домашне; з оповiдання того можна було зрозумiти, що втiк вiн не так од панщини, як вiд лютоi жiнки, яка мала занадто великi кулаки для малого на зрiст Івана. От тою-то лютою жiнкою й дратували раз у раз Івана, та вiн не сердився i добродушно викручувався жартами.

Та хоч сите тiло Іванове спочило трохи вiд жiнчиних кулакiв, душа його шукала знайомих вражень покори. Вiн привязався до Соломii, що огрядною постаттю нагадувала йому жiнку, i за кождим ii словом ладен був скочити хоч у пекло. Сю особливу прихильнiсть до Соломii помiчав не тiльки Остап, а всi, i лиш висмiювали бiдного коротконогого лицаря.

— Говори, — дратував Івана той самий голос, — певно, молотила, як цiпом. Коли б не втiк, то пiшов би досi на смух.

— Ну, то що? — жваво пiдхопив Іван. — Хiба я боюся смертi? Сохрани боже!… Пошли, господи, й завтра. Раз вмирати — не двiчi. Вмер — i край, бiльш не встанеш.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить