Intermezzo
Михайло Михайлович Коцюбинський

Михайло Коцюбинський

Intermezzo

Присвята В. Боровиковi

Дiйовi особи:

Моя утома.

Ниви у червнi.

Сонце.

Три бiлих вiвчарки.

Зозуля.

Жайворонки.

Залiзна рука города.

Людське горе.

Лишилось тiльки ще спакуватись… Се було одно з тих незчисленних «треба», якi мене так утомили i не давали спати. Дарма, чи те «треба» мале, чи велике, – вагу те мае, що кожен раз воно вимагае уваги, що не я iм, а воно мною уже керуе. Фактично стаеш невiльником сього многоголового звiра. Хоч на час увiльнитись вiд нього, забути, спочити. Я утомився.

Бо життя безупинно i невблаганно iде на мене, як хвиля на берег. Не тiльки власне, а i чуже. А врештi – хiба я знаю, де кiнчаеться власне життя, а чуже починаеться? Я чую, як чуже iснування входить в мое, мов повiтря крiзь вiкна i дверi, як води притокiв у рiчку. Я не можу розминутись з людиною. Я не можу бути, самотнiм. Признаюсь – заздрю планетам: вони мають своi орбiти, i нiщо не стае iм на iхнiй дорозi. Тодi як на своiй я скрiзь i завжди стрiчаю людину.

Так, ти стаеш менi на дорозi i уважаеш, що маеш на мене право. Ти скрiзь. Се ти одягла землю в камiнь й залiзо, се ти через вiкна будинкiв – тисячi чорних ротiв – вiчно дихаеш смородом. Ти бичуеш святу тишу землi скреготом фабрик, громом колiс, брудниш повiтря пилом та димом, ревеш вiд болю, з радостi, злостi. Як звiрина. Скрiзь я стрiчаю твiй погляд; твоi очi, цiкавi, жаднi, влазять у мене, i сама ти, в твоiй розмаiтостi кольорiв й форм, застрягаеш в моiй зiницi. Я не можу розминутись з тобою… я не можу бути самотнiм… Ти на тiльки йдеш поруч зо мною, ти влазиш всередину в мене. Ти кидаеш у мое серце, як до власного сховку, своi страждання i своi болi, розбитi надii i свою розпач. Свою жорстокiсть i звiрячi iнстинкти. Весь жах, весь бруд свого iснування. Яке тобi дiло, що ти мене мучиш? Ти хочеш буть моiм паном, хочеш взяти мене… моi руки, мiй розум, мою волю i мое серце… Ти хочеш виссать мене, всю мою кров, як той вампiр. I ти се робиш. Я живу не так, як хочу, а як ти менi кажеш в твоiх незлiченних «треба», у безконечних «мусиш».

Я утомився.

Мене втомили люди. Менi докучило бути заiздом, де вiчно товчуться отi створiння, кричать, метушаться i смiтять. Повiдчиняти вiкна! Провiтрить оселю! Викинуть разом iз смiттям i тих, що смiтять. Нехай увiйдуть у хату чистота й спокiй.

Хто дасть менi втiху бути самотнiм? Смерть?

Сон?

Як я чекав iх часом!

А коли приходив той прекрасний брат смертi i брав мене до себе – люди i там чигали на мене. Вони сплiтали свое iснування з моiм в химерну сiтку, намагались налити моi вуха та мое серце тим, чим самi були повнi… Слухай-но, слухай! Ти й тут несеш до мене своi страждання? Свое мерзенство? Мое серце не може бiльше вмiстити. Воно повне ущерть. Дай менi спокiй…

Так було по ночах.

А вдень я здригався, коли чув за собою тiнь вiд людини, i з огидою слухав ревучi потоки людського життя, що мчали назустрiч, як дикi конi, з усiх городських вулиць.

* * *

Поiзд летiв, повний людського гаму. Здавалось, город витягуе в поле свою залiзну руку за мною i не пускае. Мене дратувала непевнiсть, що тремтiла в менi: чи розтулить рука своi залiзнi пальцi, чи пустить мене? Невже я вирвусь вiд сього зойку та увiйду у безлюднi зеленi простори? Вони замкнуться за мною, i надаремне клацати буде кiстками залiзна рука? I буде навколо i в менi тиша?

А коли все отее сталось, так просто i непомiтно, я не почув тишi: ii глушили чужi голоси, дрiбнi, непотрiбнi слова, як трiски i солома на весняних потоках…

…Одна знайома дама п’ятнадцять лiт слабувала на серце… трах-тарах-тах… трах-тарах; тах… Дивiзiя наша стояла тодi… трах-тарах-тах… Ви куди iдете?.. Прошу бiлети… трах-тарах-тах… трах-тарах-тах…

Якийсь зелений хаос крутився круг мене i хапав бричку за всi колеса, а неба тут було так багато, що очi тонули в нiм, як в морi, та шукали, за що б зачепитись. I були безпомiчнi.

Врештi ми вдома. Бiлi стiни будинку вертають менi притомнiсть. Як тiльки бричка вкотилась на широкий зелений двiр – закувала зозуля. Тодi я раптом почув велику тишу. Вона виповняла весь двiр, таiлась в деревах, залягла по глибоких блакитних просторах. Так було тихо, що менi соромно стало калатання власного серця.

* * *

Десять чорних кiмнат, налитих пiтьмою по самi вiнця. Вони облягають мою кiмнату. Я зачиняю дверi, наче боюся, що свiтло лампи витече все крiзь шпари. От я i сам. Навкруги нi душi. Тихо й безлюдно, а однак я щось там чую, поза своею стiною. Воно менi заважае. Що там?

Я чую твердiсть i форму затоплених на днi чорноi пiтьми меблiв i скрип помосту пiд iх вагою. Ну що ж, стiйте собi на мiсцi, спочивайте спокiйно. Я не хочу про вас думати. Я краще ляжу. Погашу лампу i сам потону у чорнiй пiтьмi. Може, i я обернусь тодi у бездушний предмет, який нiчого не почувае, в «нiщо». Так добре було б стати «нiчим» – безгласним, непорушним спокоем. Однак там, за моею стiною, щось е. Я знаю, що коли б о

ак увiйти в темнi кiмнати i чиркнуть сiрником, як все скочило б раптом на свое мiсце – стiльцi, канапи, вiкна i навiть карнизи. Хто знае, може б, око мое встигло зловити образ людей, блiдих, невиразних, як з гобеленiв, всiх тих, що лишили своi обличчя в дзеркалах, своi голоси по шпарах i закамарках, форми – в м’яких волосяних матрацах меблiв, а тiнi – по стiнах. Хто знае, що робиться там, де людина не може бачити…

Ну от! Якi дурницi. Ти хотiв тишi й безлюддя – i тепер маеш. Хитаеш головою! Не вiриш в безлюддя?

Хiба я що знаю? Хiба я знаю… Хiба я можу впевненим бути, що не вiдхиляться дверi… отак трошки, з легким скрипiнням, i з невiдомоi темряви, такоi глибокоi та безконечноi, не почнуть виходити люди… всi тi, що складали у мое серце, як до власного сховку, своi надii, гнiв i страждання або криваву жорстокiсть звiра. Всi тi, що я не можу розминутись iз ними, що мене утомили… Що ж дивного в тiм, коли вони ще раз прийдуть… От я iх вже бачу. Ба, ба! Як вас багато… Се ви, що з вас витекла кров в маленьку дiрку вiд солдатськоi кульки, а се ви… сухi препарати; вас завивали у бiлi мiшки, гойдали на мотузках в повiтрi, а потому складали в погано прикритi ями, звiдки вас вигрiбали собаки… Ви дивитесь на мене з докором – i ваша правда. Знаете, я раз читав, як вас повiшали цiлих дванадцять… Цiлих дванадцять… i позiхнув. А другий раз звiстку про ряд бiлих мiшкiв заiв стиглою сливою. Так взяв, знаете, в пальцi чудову сочисту сливу… i почув в ротi приемний солодкий смак… Ви бачите, я навiть не червонiю, лице мое бiле, як i у вас, бо жах висмоктав з мене всю кров. Я не маю вже краплi гарячоi кровi й для тих живих мертвякiв, серед яких ви йдете, як кривава мара. Проходьте! Я утомився.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить