Конi не виннi
Михайло Михайлович Коцюбинський

Коцюбинський Михайло Михайлович

КОНІ НЕ ВИННІ

Конi не виннi

– Савка! Де мiй одеколон?

Аркадiй Петрович Малина вихиливсь у вiкно i сердито кричав у спину свому лакею, що помагав випрягать з фаетона спiтнiлi конi.

Стояв упрiлий, в однiй сорочцi, розщiбнутiй на грудях, i нетерпляче стежив, як бiг Савка через подвiр’я в своiй синiй з галунами лiвреi.

Одеколон був тут, на туалетнiм столi, але Аркадiй Петрович його не помiтив.

– Вiчно кудись засунеш!..

Вiн кисло буркнув, прийняв з рук Савки пляшку, скинув сорочку i почав обтирати одеколоном бiле, жовтаве од старостi тiло.

– Ху-у!.. Як приемно се освiжае! – Потер долонею груди, де густо срiблились тонкi волосинки, освiжив пiд пахвами i облив холодком лисину й руки, тонкi, старече млявi, з сухими пальцями на кiнцi. Потому вийняв з шафи свiжу сорочку.

Властиво, вiн був у чудеснiм настроi, як завжди по розмовi з мужиками свого села. Йому було приемно, що вiн, старий генерал, якого сусiди вважали «червоним» i небезпечним, завжди лишався вiрним собi. Як завжди, вiн i тепер, у сi тривожнi часи, обстоював погляд, що земля мае належать до тих, хто ii обробляе. «Пора нам розстатися вже з пануванням», – подумав Аркадiй Петрович, защiбаючи лiвий манжет, i, прийнявшись за правий, згадав одразу, як гула радiсно сходка, коли вiн поясняв iй права народу на землю.

Се завжди його хвилювало, i по розмовi почував вiн бадьорiсть i апетит.

Заправляв саме сорочку в штани, коли рипнули дверi i на нього кинулась Мишка – любимий песик, расовий фокстер’ерi

– Де ти, шельмо, була? – нагнувся до неi Аркадiй Петрович. – Кажи, де ти, шельмо, була? – Вiн любовно лоскотав iй шию i вуха, а вона морщила носик, крутила обрубком хвоста i намагалась лизнути його лице. – Де ти вiялась, негодяща?

У вiкна било полудневе промiння, i видко було, як цiлим морем плили кудись ще зеленi ниви, дев’ятсот десятин панського поля, що спускалося часом у валку, а потiм здiймалося знову, як хвиля.

Аркадiй Петрович поклав гребенем борозни на рiдкому волоссi, розчесав вуси, на кiнчиках жовтi, i довго любувався сухим високим чолом та благородним панським обличчям, що одбивалось в синявих водах туалетного дзеркала.

Сiрi очi, трохи холоднi i вже пригаслi, плавали на бiлках серед червоних жилок, i се його турбувало: «Треба знову класти примочку!» Збоку на носi вiн вгледiв прищик, дiстав з несесера кольдкрему, помазав й припудрив.

– Їсти!

Йому хотiлося iсти, як молодому двадцятилiтньому хлопцю, i се його радiсно хвилювало. Як все заворушиться у домi, коли почують, що вiн голоден! Як заахав жiнка, його стара дбайлива Соня, заметушиться Савка, i всi будуть дивитись йому у рот. Вiн так рiдко апетит мае…

Але Савка не йшов з докладом.

Аркадiй Петрович одсунув шухляду комоди i вийняв звiдти акуратно зложену блузу, вовняну, сiру, а lа Толстой.

Приемно тремтячи освiженим тiлом, просуваючи руки в рукави, вiн почував себе демократом, другом народу, який не мае чого боятись. За той час, як вiн покинув свое мiнiстерство та осiвсь на селi, мужики його полюбили. Аякже! Вiн хрестив i вiнчав, дарував спаш, удiляв ради, його кликали «татком» Вiн з приемнiстю думав про се i разом думав, що на обiд будуть сьогоднi молодi печерицi, якi Палажка несла уранцi в приполi з городу.

І саме тодi Савка виставив в дверi двi бiлих у рукавичках руки i ознайомив покiрно, що подали обiдать.

Аркадiй Петрович, широкий у своiй блузi, як дзвiн, вступив у столову.

Зараз загримiли крiселка, i схилились над ним, цiлуючи руки, – з одного боку Антоша, його лисiючий син, а з другого – дочка, бiлява Лiда, двадцятип’ятилiтня вдовиця. Вони ще не бачились нинi: Антоша недавно приiхав з фiльварку, а Лiда до полудня спала.

Софiя Петрiвна – Соня, – в свiжiм лiтнiм капотi, уже тримала в руцi срiбний ополоник. Перед нею парував борщ. Стiл був накритий на дев’ять персон.

Аркадiй Петрович опустився в широке крiсло на чолi столу i похляпав рукою по сусiднiм крiселцi:

– Мишка! Сюди!

Фокстер’ер подивився на нього каправим оком, скочив на крiсло i сiв на свiй обрубаний хвостик.

– Де ж Жан? Покличте Жана… – звернувся до всiх i нi до кого зокрема Аркадiй Петрович.

Але якраз одхилилися дверi, i слiпий Жан, брат жiнчин, адмiрал у вiдставцi, ввiйшов пiд руку з своiм «мiноносцем», як вiн кликав лакея.

Високий, мiцний, неначе грот-мачта, погано поголений, Жан щупав грубою палкою помiст i ледве згинав колiна, застиглий i негнучкий в своiй слiпотi.

Його довго i з шумом садовили на мiсце, а «мiноносець» став ззаду за крiслом.

– Добридень, Жане! – привiтався з свого почесного мiсця Аркадiй Петрович. – Що снилось?

Всi усмiхнулись на той щоденний жарт, а Жан охоче, наче нiчого не сталось, почав оповiдати, встромивши бiльма кудись в стiну, через стiл.

– Приснився город. Не тi неестетичнi коробки, що звете домами. Се була не купа бруду i смiття, не леговище нужди людськоi… словом, менi приснилось не те, що ви називаете мiстом.

Вiн навiть поморщивсь.

– Я бачив прекрасний, невиданий город. Все, що люди створили в архiтектурi, шедеври давнi, сучаснi й прийдешнi, краса i вигода, храм, достойний людини… Тiльки вашi нащадки…

– Жане, твiй борщ прохолоне…

– Ах, вибачай. Соня… Ну, мiй мiноносце N 17, зав’язуй серветку…

– Єсть! – стрепенувсь «мiноносець N 17» (по порядку лакеiв, яких Жан часто мiняв). Вiн вже давно тримав напоготовi серветку.

– Я думаю, що-о… – прихильно обiзвалася Лiда, схиливши набiк бiляву головку мадонни.

– Почали сiно возити, Антоша? – зацiкавивсь Аркадiй Петрович.

Антоша не чув. Вiн накладав саме свому лягавому псу Нептуну, що сидiв на стiльцi поруч, кiстки на тарiлку, i всiм виднiлась тiльки його макушка з рiдким волоссям.

Софii Петрiвнi неприемно було дивитись, як Жан iсть неохайно, лишаючи в вусах шматки бурякiв, i вона повернулась до сина:

– Антоша, тебе батько питае про сiно…

– Ах, вибачай… – пiдняв той засмалений вид i засюсюкав: – Замiсть дванадцяти возять тiльки десять возiв. Артем обернув щось два рази та й кинув: каже, що його Ксенька напоролась ногою на залiзнi граблi i треба фершала кликать, – бреше, звичайно… А Бондаришин ще зимою взяв грошi, а тепер крутить…

Антоша стояв мокрий й червоний од борщу та хазяйських турбот. На його бiлому лобi густо осiла роса, а очi посоловiли.

Вiн знав усе, що робиться на селi. Мав не менше десятка дiтей од сiльських дiвчат i не раз мiрявся силою з наймiцнiшими парубками, незважаючи на офiцерськi чини.

– Усi вони такi! – сердито зiтхнула Софiя Петрiвна i погладила таксу, що сидiла коло неi на крiслi, важко вип’явши своi рудi груди, мов в камiзельцi.

– Ви чiпляетесь, дiти моi, – благодушно обiзвався Аркадiй Петрович, кiнчаючи борщ. – Мужик мае так само своi потреби й турботи, як i ми, грiшнi…

Вiн був у чудеснiм настроi по сьогоднiшнiй сходцi.

– Безумовно, менi здаеться, що батько… Лiда знову прихильно нагнула головку мадонни i розтягла кисло своi широкi, блiдi уста.

Але Антошу се розгнiвило. Вiчно та Лiда! Їi наспiвали лiберальнi студенти, як грамофонний кружок, а вона повторяе дурницi!

– Мужик мужиком, що б там не казали… Ти його медом, а вiн…

Од ставний адмiрал («броненосець», як вiн себе називав) почув небезпеку од такоi розмови.

І поки Савка, зручно просуваючи руки в нитяних рукавичках, збирав тарiлки од панiв i собак, вiн почав оповiдати другий свiй сон.

Вiн був нiби на концертi. Се була музика нових поколiнь, нечуванi комбiнацii згукiв, щось таке, перед чим Бах, Гайдн i Бетховен – пiгмеi…

Антошi зробилось скучно. Вiн вже чув дядьковi сни i вважав кращим зайнятися своiм Нептуном.

Одрiзав скибочку хлiба i поклав на нiс.

– Тубо!

Нептун сидiв поважно i мружив невдоволено очi.

На хвилину зробилось тихо в столовiй.

– Пiль!.

Тiльки Лiда витягала довгу одкриту шию i прихильно схилялась в бiк дядька.

Але ii Мiльтончик, обстрижений пудель в боа на шиi, як дама, i з голим задом, дряпнув ii лапою по руцi, домагаючись iсти.

Вона обернулась до нього, поправила бант на собацi, такий же блакитний, як ii сукня, i дала Мiльтону тартинку з маслом.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить