Лялечка
Михайло Михайлович Коцюбинський

Михайло Михайлович Коцюбинський

ЛЯЛЕЧКА

Лялечка

Triste comme un beau jour

Pour un coeur sans espoir.[1 - Сумний, як день яснийДля серця без надii.]

    F. Соррeе[2 - Коппе Франсуа Едуард Жоакен (1812 — 1908) — франц. письменник.]

Етюд

Драбинястий вiз, запряжений одною конякою, раз у раз пiдскакував i немилосердно трусив, не попадаючи в колiю. У земськоi вчительки Раiси Левицькоi, що iхала на возi, почало од труськоi дороги болiти пiд грудьми — i се було добре, бо одривало ii од прикрих думок. Вона ще не прохолола пiсля iсторii з попом, мов вiдламок розiрваноi вибухом бомби. Перед ii очима, як на злiсть, вставало худе, езуiтське, скривлене вiд злостi обличчя попа, коли вона прилюдно вигнала його з школи. Що ж, iнакше вона не могла вчинити: його вiчнi доноси на неi, похiд проти земськоi школи, пiдбурювання селян та втручання в ii шкiльну працю стали нестерпучими, нерви ii не витримали — i вона зробила поповi бешкет при школярах та селянах. Пiп побiг жалiтися iнспекторовi та свому начальству, а матушка тим часом ускочила з наймичкою в школу, побила горшки i, свiтячи зеленими, як у роздратованоi кицьки, очима, захлипуючись потоком лайки, кинулась iз кулаками на «зухвалу вчительку» — i, напевне, побила б, коли б та не втекла з хати. Ну, приiздив iнспектор, член земськоi управи[3 - Земська управа — виконавчий орган земських установ Росii у 1864 — 1917 рр.], було слiдство, допити — i все скiнчилося тим, що ii перенесено до другоi школи, куди вона саме й iде. Як тiльки скiнчилися iспити, вона забрала свое убоге манаття i, не бажаючи й днини лишатися в одному селi з навiсним попом, подалась у дорогу. І хоч вона далеко була вже од мiсця пригоди, а все ж ся гидка iсторiя гнiтила ii, як сонна мара, — i мутила, й пiдiймала в серцi злiсть. Се вже вдруге на протязi своеi тринадцятилiтньоi служби вона мусить через непорозумiння з попом мiняти школу — i хто знае, що чекае ii на новому мiсцi, де, певно, — ох, боже! — е пiп i попадя.

Але те, що так трусило i так кололо пiд грудьми, не давало снуватись гiрким думкам.

Край дороги, якою котився вiз, лежав бiлий пiсок i пересипався на вiтрi. Раiса задивилась, як курився над землею, немов дим, бiлий пiсок i пеленою закривав далеку смугу чорного бору. Чепурнi берези, як русалки, маяли на вiтрi зеленими косами. Кострубатi й присадкуватi верби з обох бокiв дороги мiцно чiплялися оголеним корiнням за землю, немов хижий птах загнав пазури у здобич. Було, невважаючи на травень, душно, як улiтку. По гарячому небовi повзли довгi й бiлi, як павутиння, хмарки, на заходi вставало щось грiзне, i росло, i сварилось далеким гуркотом. Раiса все поглядала туди, з тривогою думаючи, чи втечуть вони од бурi, при однiй згадцi про яку вона холола i здригалась.

Вiзник, в одповiдь на ii прохання, цмокав на шкапину i бив ii пужалном по сухих ребрах, та це помагало небагато.

В’iхали в лiсок. Тут було затишно i пахло смолою. На тлi яро-зеленоi молодоi березини гаптувались чорнi гiлки сосни, а там, де березина витiсняла сосну та пропускала паруси сонця, все, здавалось, залите було зеленим бенгальським вогнем. Над дорогою часом попадалась уся в цвiту дика груша або кущ черемхи з медовим запахом бiлих делiкатних китиць.

За лiсом широкi поля поволi й лагiдно спускалися униз, i вiзок усе котився вузькою, нев’iждженою дорогою, що бiгла кривулькою помiж озиминою до села.

Та ось i село. Серед низькодолу i мочарiв стояло воно, прикривши своi убогi оселi вiтами крислатих верб. Здалеку здавалося, що то не хати, а стiжки зчорнiлоi й гнилоi соломи ховаються пiд вербами.

Вiзок котився вулицею, а Раiса цiкаво роздивлялася по обидва боки. Хати здебiльшого були старi, чорнi, з чорними ж, порослими мохом, стрiхами. По дворах стояли багна й зеленастi калюжi. Вулиця теж блищала баюрами. На всьому одбились слiди убожества. І житла, i люди, що вiчно риються в землi, прийняли, ввижалось Раiсi, колiр землi, здавалися деталями мертвоi природи. Багнистою вулицею йшов мужик, немов дубове коренище котилось по дорозi: смагле, як кора на деревi, обличчя, цупкi, порепанi й припалi землею руки, грубi, як пеньки, ноги. Он вибiгла з чорноi хати молодиця, приклала долоню до очей i дивилась на подорожню. Сонце грало на ii бронзових голих ногах, як на стовбурi похиленоi над тином верби. На вулицi, попiд хатами, валялася деревня; дiди сидiли на нiй, схиливши голови, i ледве можна було одрiзнити iх од тоi темноi, зчорнiлоi маси. Замурзана дiтвора, впомiш iз собаками i свинями, роiлася попiдтинню. Худi пiдсвинки на високих ногах, з заболоченими черевами никали по вулицi. Скрiзь тхнуло гноем. В долинi, в озерцi, хлюпали праниками, пiдкасанi, з червоними, як у буслiв, ногами, молодицi. За вигоном, край села, виднiлось друге село, густо заселене сiрими хрестами, пiд якими тихо спочивали, обернувшись у землю, трудiвники землi. А далi розлягалось поле, рiвне, сiро-зелене, на якому червона спiдниця робiтницi здавалась одинокою польовою квiткою.

З

закрутом, на горбочку, з-за великих пишних кленiв виглянула бiла церква. У Раiси раптом стиснуло серце, i вона мiцно стулила вуста. Ну що ж, iй не першинка, коли доведеться, буде воюватись.

Через дорогу, проти церкви, стояла школа, нова, висока, пiд залiзом, на горбочку, як сорока на тину. Вiзник завернув i в'iхав у великий, зарослий споришем двiр.

Показалося, що школа замкнена. Раiса обiйшла навкруги ii, зазирнула у вiкно, звiдки глянула на неi пустка, поторсала колодкою на дверях од чорних сiней — нiкого i нiчого. Якийсь чоловiк сперся од вулицi на тин i з цiкавiстю стежив за манiпуляцiями Раiсиними.

— Не знаете, в кого ключ од школи?.. Я нова вчителька… —звернулась до нього Раiса.

— Та, мабуть, у сторожихи, у Тетяни… Бiгай-но, та швидко, по Тетяну, вона поле в мачухи на городi!..

Услiд за сими словами почулася лопотнява босих нiг, i щось бiле мигнуло на вулицi.

Раiса сiла на лавцi пiд школою i чекала сторожиху. Навкруги було тихо i безлюдно. Бiла церква серед могутньоi зеленi робила приемне враження. На великому зеленому дворi паслась розпряжена вже вiзником коняка, а вiн сам прилiг у холодку пiд возом.

Минуло так бiльш пiвгодини. Врештi ляпнула хвiртка i на стежцi показалась Тетяна. Суха пристаркувата дiвка, вона мiцно держала в замазаних свiжою землею пальцях ключ, з неймовiрою поглядаючи на Раiсу.

— Здрастуйте…

— Здрастуй… одчини школу… я приiхала до вас за вчительку…

Тетяна прожогом, з рухами москаля у спiдницi, кинулась одчиняти школу, впустила Раiсу, а сама побiгла зносити з воза речi.

Гучно залунали по пустих хатах Раiсинi кроки, i сперте, з сильним запахом сосновоi дошки повiтря затамувало iй вiддих. Вона швидко поодчиняла вiкна. Тепле, зеленасте свiтло виповнило хати, i глянула у вiкна широка блакить неба.

Тетяна тим часом позносила усе манаття з воза, унесла води, подала учительцi вмитись i, налапавши в мiшку самовар, витягла його звiдти за вуха, аж вiн забряжчав.

— Самовар вам ставити?

— Настав…

Поки сторожиха поралась коло самовара, Раiса пiшла оглядати школу.

Школа була простора, нова, недавно поставлена. У великi вiкна невпинно перлось сонце i так пекло високi сосновi стiни, що на них виступала живиця. Жовто помальованi парти, зсунутi в кутку докупи, були покритi пилом. В шибку билась здорова муха i жалiбно дзижчала. Од чорноi шафи з книжками до шкiльноi дошки павук снував павутиння. Раiса обiйшла усi покоi, скрiзь була пустка i тиша, школа нагадувала порожнiй вулiй, перекинутий пiд хатою на сонцi. Кватира вчительки складалась iз двох невеликих хатинок. Особлива мала була спальня. В нiй заледве могло помiститися лiжко, маленький столик i невелика скриня. Коли Раiса прилягла на лiжко, iй здалося, що вона опинилась на днi глибокого колодязя, бо нетинкованi сосновi стiни, що тiсно обступали ii навкруги та високо здiймались до стелi, дуже скидались на цямрину. Друга хатинка була трошки бiльша, i з вiкон ii було видко бiлу церкву серед зеленi високих дерев.

Поки учителька пiдживлялася, сторожиха стояла коло дверей, уважно розглядаючи ii та ii пакунки зо всiх бокiв. Врештi вона насмiлилась, сiла скраечку на канапку, i почалась розмова, в якiй сторожиха намагалась якнайбiльше довiдатись вiд Раiси та якнайбiльше розповiсти iй.

Раiса дiзналася, що школа стоiть порожньою ще з посту, коли учителька злягла та й хутко й душу боговi оддала; он там, у тiй маленькiй хатинцi, де Раiса буде спати, — там мучилась одинока як палець вчителька, i коли б не старi матушка, не було б кому i очi закрити.

— Хiба пiп старий уже?

— Нi, пiп не старий, вiн удовець, мав одну дiвчинку-пiдлiтка, стара ж матушка — то мати попова… Багатир, великим хазяйством орудуе, а що в селi панiв нема — нема де й заробити, то люди йдуть, за що дасть, до батюшки, а бiльш за грiхи йому одробляють… Тепер зажерся з дяком, нiяк не подiлять приносiв…

Тут Раiса довiдне дiзналася, що й коли саме сказав пiп дяковi, що одповiв йому дяк, що з того вийшло i як та iсторiя одбилася на кривiй Семенисi, якоi чоловiк доводиться братом у других дяковому кумовi…

Оповiдання Тетянине, як хвилi од вкинутого в воду каменя, все ширшими i ширшими кругами розходилось по селу, займало масу осiб, захоплювало далекi кутки i плутало такi деталi рiзних сторiн життя, що в головi Раiсинiй усе змiшалося, i вона перестала слухати гомiнку сторожиху.

Розташувавшись абияк, нашвидку, в своiх двох покоiках, впорядкувавши свою дiвочу постiль, Раiса рано лягла у лiжко. Та спати не могла. Свiчка блимала на столику в головах, а вона, витягшись пiд свiжим рядном, водила очима по дощаних соснових стiнах тiсноi хатини. При тьмяному свiтлi стiни ще бiльше нагадували колодязну цямрину. Раiса лежала на днi колодязя, а там, вгорi, куди свiтло ледь доходило, починався свiт i життя.

Життя… вона думала про нього. От iй уже тридцять перший рiк пiшов, а чи багата дало iй те життя? Вона тiльки й жила, що в останнiх класах духовноi школи, коли семiнаристи, називаючи себе родичами ii, приносили iй забороненi книжки, вели з н

ю розмови про любов до народу, про полiтику й навiть про те, що нема бога… Їй було страшно i любо; вона ховалась зi своiм скарбом, зачитувалась до болю голови, тремтiла од нових думок i почувала в собi таку любов по нещасного народу, що спочатку хотiла вмерти для нього, а потому роздумала i поклала жити. Вона уважала себе за щось вище од своiх подруг та й од тих людей, що були навкруги, в грудях у неi радiсно билась хвиля новоi сили. Вона рвалась iз шкiльних стiн на волю, на службу народовi. І сталося. Батько, старий убогий дяк, забрав ii додому, на село. Але там не було того улюбленого страдника — н а р о д у, вiн був десь далеко, в Росii; на селi були самi мужики, яких Раiса добре знала i не дуже любила. Вдома, у бiднотi, у великiй сiм’i, де не було мiсця зайвому ротовi, жилось невесело. Правда, батько iз шкури лiз, щоб одягти Раiсу не гiрш од попiвни, аби дати iй спромогу iздити по весiллях та по храмах, де можна було знайти жениха-богослова. Та жених якось не знаходився, бо нi багачкою, нi красунею панна не була, бiда вдома не меншала, i по двох роках, змарнувавши батьковi надii, Раiса мусила пiти в учительки. Тринадцять лiт вчителькою! Тринадцять лiт вона сохла, як яблуко у сушнi. Спочатку хоч потiшала себе думкою, що вона не зайва на свiтi, що вона служить високiй справi, але ся теорiя з кожним роком блiдла, половiла i з часом зовсiм загинула. Життя, таке одноманiтне, таке безбарвне, текло вузьким коритом i нiчого не давало для особистого щастя; вироблялись однобiчнi, професiональнi iнтереси, поза якими вона почувала себе мухою восени. Вона так i називала себе: осiння муха. Раiса не раз питала себе, чи любить вона свою школу? Так, вона любила школу, любила свою роботу, при якiй втрачала голос, хрипiла, надсаджувала груди i вела безперестанну вiйну зi школярами, iх батьками, попом i начальством. Вона любила се все, як любить мужик оранку, жнива або тверду лаву, на якiй спочивае його натомлене, струджене тiло.

Однак для серця було сього мало. Правда, воно не раз розцвiталось пiд змiнливим промiнням щастя, цвiло закинуте, невiдоме, у тишi i, не маючи надii кинути насiння в родючий грунт, зiв’яло, зсохло, як зсохли ii лице, груди, руки, як зсохла вона вся, мов польова квiтка з гербарiю.

І ось, кинута долею в чуже село, ще бiльш одинока, нiж досi, перевертаеться вона з боку на бiк на днi колодязя, i не може заснути, i з жахом думае, що мусить же вийти колись iз сього колодязя i стрiтися з дiйснiстю, в якiй центральне мiсце на сей раз займае така дрiбничка, як вiдносини з попом.

Вже почало днiти, коли Раiса заснула. Розбудив ii чужий голос пiд вiкном:

— Я ще вчора бачив, як щось пiд'iхало до школи, та й кажу батюшцi: чи не нова вчителька? А вони й посилають: «Пiди, — кажуть, — до Тетяни, дiзнайся, хто, звiдки й що воно…»

Раiса, мов опечена, скочила з постелi i застукала в вiкно: Яке йому дiло! Се не церковна школа, а земська. Вона його не знае i знати не хоче, вiн для неi нiщо, вiн тiльки законовчитель, та й то не тепер, на вакацii. «Се просто нахабнiсть», — думала Раiса i хвилювалась.

За кiлька день була недiля. Раiса не пiшла до церкви. Зумисне. Вона никала по порожнiх хатах, перечитувала старi книжки, сидiла в садочку пiд деревом або приймала школярiв, що приносили iй суницi, аби познайомитись iз учителькою. Поiхати на вакацii вона не мала куди, батько давно помер, до родичiв не хотiлося.

Пiп нiчим не об’являвся, i Раiса трохи заспокоiлась. Їй найбiльше подобалось сидiти пiд вiкном у своiй «чистiй» хатинцi, звiдки було видно бiлу церкву серед густоi зеленi. Часом, коли сонце погiдно сiдало, церква здавалась рожевою, а вершечки дерев золотими.

Одного вечора, коли Раiса милувалася грою свiтла на церквi, перед вiкнами несподiвано з’явилась висока постать. У Раiси стрепенулося серце. Одскочивши од вiкна, вона кинулась до виходу, та згадала, що обi дверi виходять у двiр i вона напевно стрiнеться з попом. Раiса перебiгла клас, одчинила вiкно i вискочила в садок. Пiп поторсав дверi, постояв трохи i, обiйшовши школу, застав Раiсу пiд стiною.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Сумний, як день ясний
Для серця без надii.

2

Коппе Франсуа Едуард Жоакен (1812 — 1908) — франц. письменник.

3

Земська управа — виконавчий орган земських установ Росii у 1864 — 1917 рр.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить