Адвокат iз Личакiвськоi
Андрей Анатольевич Кокотюха

Ретророман
Початок ХХ столiття, 1908 рiк. Молодий киянин Клим Кошовий дивом вирвався з тюрми й тiкае вiд переслiдувань царськоi влади до Львова. Але й тут його заарештовуе полiцiя – бiля трупа вiдомого адвоката Євгена Сойки. Покiйний мав у мiстi сумнiвних друзiв та могутнiх ворогiв.

Самогубство – чи вбивство? Пошуки iстини водять Кошового темними лабiринтами львiвських вулиць. На його шляху – зухвалi батяри, мiськi кримiнальнi королi та росiйськi терористи-бомбiсти. А ще полiцейський комiсар Марек Вiхура, в якого Клим постiйно плутаеться пiд ногами. Правда приголомшить Кошового та його нового вiдданого друга Йозефа Шацького. Й назавжди змiнить долю загадковоi та впливовоi красунi Магди Богданович…

Андрiй Кокотюха

Адвокат iз Личакiвськоi

Окрема подяка Мiськiй адмiнiстрацii Львова та особисто Андрiевi Садовому – за всебiчну пiдтримку та гостиннiсть.

1908 рiк, Львiв, вулиця Личакiвська

Як почало смеркатися, вiн не витримав – попросив гостя пiти.

Точнiше, не зовсiм гостя. Адже русявий, давно не стрижений молодик iз швидкими очима, котрий запросто розташувався в сусiднiй кiмнатi, прийшов не з дiловим чи приватним вiзитом. Вiн не знав кирпатого особисто. Ранiше вони не зустрiчалися. Та й не мав господар нiчого конкретно проти цiеi персони: на мiсцi цього росiянина мiг сидiти iнший. Чорнявий, бiлявий, рудий, навiть лисий.

Його не дратувало, що кирпань смалить дешеву махорку, а не досить пристойнi фабричнi цигарки, зробленi у Винниках.[1 - Згадуеться державна Винникiвська тютюнова фабрика, заснована наприкiнцi XIX столiття в мiстi Винники, одному з передмiсть Львова. Фабрика стала основним промисловим пiдприемством мiста, котре давало робочi мiсця та сприяло розбудовi й розвитку Винникiв.] Тютюнова промисловiсть у провiнцii за останнiй час пiшла далеко вперед, газети писали: незабаром плануеться виготовлення власних сигар. Не поступляться кубинським, а коштуватимуть дешевше. Щоправда, мiська аристократiя все одно попервах платитиме за оригiнал охочiше, нiж за продукт тiеi самоi якостi, але зроблений власними силами…

Бог iз ними, з цигарками: такi, як молодик у сусiднiй кiмнатi, далекi вiд змагань у пихатостi. Й зовсiм байдужi до того, що i якоi якостi пропонуе будь-яка промисловiсть. Навчившись курити махорку, смолитиме ii далi, до кiнця життя. Хай хоч свiт стане дибки.

Мiж iншим, до того йде.

З початком нового, двадцятого столiття все навкруги немов раптом показилося, рвонуло вперед, нiби прагнучи за всяку цiну перемогти в неоголошених перегонах. Та виграти якийсь величезний, словами не описати, головний приз. Але молодi люди зi свiтоглядом цього кирпатого шанувальника мiцноi смердючоi махри щасливi – не вiдчувають стрiмких змiн довкола. Й точно не розумiють, у який час живуть, в яких процесах мимоволi беруть участь. І взагалi, у що влипають.

Для таких iти вулицею з револьвером у кишенi – вже пригода. Яку вони готовi переживати знову й знову, з дня на день. А якщо доведеться пустити заряджену зброю в дiло, можна смiливо сказати: життя вдалося, бiльше нiчого не треба, гинути – так гинути.

Головне: смерть буде в бою.

Бажано – на очах у глядачiв, при великому скупченнi народу.

Молодого кирпатого росiянина приставили до нього охоронцем на час, поки те, що треба передати, буде зберiгатися в його квартирi на Нижньому Личаковi.[2 - Частина вулицi Личакiвськоi (перша назва Глинянська), котра вiд 1789 р. стала головною артерiею Личакiвського передмiстя. У 1894 р. нею була прокладена лiнiя електричного трамвая. Нижнiй Личакiв та Верхнiй Личакiв умовно роздiляе костел Святого Антонiя.] Валiзу принесли вранцi, iх було двое. Русявий супроводжував головного кур’ера. Зрозумiло, той був серед них двох старшим, i не лише за вiком. Виглядав таким собi колобком, усе в нього кругле: писок, черевце, ще й ходив перевальцем, наче котився.

Проте вiдразу було видно: патлатий слухаеться кругленького. Зовсiм не заперечував, слова кривого проти не сказав. Не спитав нiчого, коли головний звелiв лишатися в пана адвоката до ранку, аж поки за саквояжем не прийдуть. Мовчки кивнув, надалi показував себе не надто говiрким. Розташувався в кiмнатi, котра слугувала спальнею. Примостився в крiслi. Ноги у стоптаних порошних черевиках закинув на хазяйський стiлець. Натягнув на очi суконного мiщанського картуза й так завмер, схрестивши руки на грудях.

Поведiнка охоронця подiбна до удав’ячоi. Живого змiя, звiсно, вiн не зустрiчав. Проте читав у рiзних популярних журналах про мандри, де автори описували своi враження вiд побаченого в диких частинах свiту. Удав, писалося, здебiльшого або спить, або полюе. Вполювавши здобич, пожирае ii повiльно, потiм так само без поспiху перетравлюе. Весь цей час лежить тихо, може здатися – величезний гад спить, а отже, не слiд боятися. Проте груба змiюка в такому станi навiть страшнiша. Бо горе тому, хто навмисне чи випадково потривожить удавiв спокiй. Кажуть, на людей не нападае без потреб

. Але подiбнi випадки тим небезпечнi, що змiй захищаеться, на рiвнi iнстинкту вiдчуваючи для себе загрозу. Хай це не так, пiди поясни пласкоголовому…

Своiм оманливим спокоем охоронець у спальнi нагадував йому чомусь саме ту величезну гадину. Нiби спить постiйно. Гаразд, хай дрiмае. Але варто господарю встати з-за письмового столу, пройтися кiмнатою чи просто посунути стiлець, вмощуючись зручнiше, кирпатий був уже тут як тут. Марою виростав у проймi дверей з револьвером, затиснутим у сильнiй, звичнiй до зброi правицi. Господар навiть дозволив собi припустити: ложку чи виделку цей тип тримав не так часто й звично, як рукiв’я кольта. У таких випадках заспокоював несподiваного пожильця жестом. Той кивав, пхав «залiзку» назад до кишенi широких штанiв, вертався на пост i закурював. Засмердiвши черговий раз квартиру дешевою махоркою, охоронець знову завмирав. Нiби для нього скурена цигарка була тим самим, чим для удава – черговий з’iдений кролик.

Так тривало весь день.

Довелося написати й вивiсити на дверях повiдомлення – дуже перепрошую, шановне панство, нинi прийому не буде, захворiв, прохання приходити за два днi. Спершу зазначив завтрашню дату, 6 липня, та потiм додав ще добу. На саквояж чекають давно, вiн i сам не збирався довго зберiгати посилку в себе. Але зважав на один важливий нюанс: саме завтра, за збiгом обставин, той, для кого валiзу передали, викликаний до слiдчого, в полiцейський департамент Центрального району. Скiльки промаринують там – один Бог вiдае. Цiлком iмовiрний варiант, що просто в кабiнетi заарештують. Невеликий вiдсоток, вiд одного до двох, проте iснував.

Так чи iнакше, завтра контактувати з адресатом ризиковано. Краще залишити за собою зайвий день, переконатися, що все йде за планом, i вже тодi особисто принести посилку. Причому зустрiчатися з адресатом слiд на нейтральнiй територii. Приймати в себе людину, за якою напевне ходять полiцейськi шпиги в цивiльному, вiн не хотiв. Натомiсть у Львовi досить публiчних мiсць, де зустрiч будь-кого будь iз ким могла статися випадково.

Охоронець перекреслив усi розрахунки.

Явноi загрози не вiдчувалося. Пан адвокат виявився саме тiею людиною, котра прямо не пов’язана з групою, якiй призначався вмiст чорного шкiряного сака. Вiдстежити контакт можна в тому разi, коли знаеш, де й кого шукати. Поки ж вiн вважався особою нейтральною, чим пишався. Хоча коли запропонували стати однiею з ланцюгових ланок мiж Санкт-Петербургом i Львовом, не вiдмовився.

Обiцяний вiдсоток за нескладнi послуги мiг трохи полiпшити стан справ.

Бо останнiм часом пiшла чорна смуга.

Саме тому озброений охоронець над душею вибив iз колii.

Адвокатовi не подобалося, коли непроханi незнайомцi порушують особистий простiр i не можна цьому зарадити. Його спершу дратувала, згодом навiть почала лякати оця звичка русявого стрiмко й безшумно реагувати на кожен рiзкий рух, голосний видих, нестримане чхання. Уявивши, що доведеться iз цим ще й спати, адвокат здригнувся. Нi, повторив собi подумки, проти кирпатого вiн особисто нiчого не мае. Готовий змиритися з прикрим махорковим смородом, час вiд часу демонстрованим револьвером. Напружувала й викликала опiр, i чим далi, тим бiльше, сама ситуацiя, в яку його поставили проти власноi волi.

Невеликi апартаменти в Нижньому Личаковi вiн займав уже третiй рiк. Тут почувався затишно й комфортно, вважав хай не своiм справжнiм домом, але – власною фортецею. І раптом дiм перетворився на тюремну камеру. Так вiн це сприймав: наглядач у спальнi, зала – велика одномiсна камера, кожен крок пiд контролем, усяку дiю слiд узгоджувати з озброеним чоловiком.

Пiд вечiр негативнi вiдчуття загострилися настiльки, що вiн рiшуче прочинив дверi в спальню. Незваний гiсть почув рух i вже стояв на ногах, виставивши перед собою озброену руку. Господар категоричним тоном попросив охоронця залишити помешкання.

Не звелiв.

Просто сказав: на його думку, так буде краще.

Жодноi небезпеки вiн не вiдчувае. У разi чого здатен про себе подбати. Присутнiсть вартового зайва. Це свiдчить про недовiру. А його це значною мiрою ображае. Добродii з Санкт-Петербурга мають зрозумiти.

Кирпатий не сперечався. Знизав плечима, заховав револьвер, поправив картуза й попросив пана адвоката власноруч написати записку, адресовану чоловiковi, який залишив охоронця тут, бiля посилки.

Змiст наступний. Такий-то, прiзвище та iм’я, бере всю подальшу вiдповiдальнiсть на себе. Розумiе можливi наслiдки свого рiшення. Необхiдну охорону вантажу в особi такого-то до передачi адресату в особi такого-то росiйська сторона належним чином забезпечила. Все, далi кирпатий iз задоволенням та полегшенням умие руки.

Вiн охоче погодився – лише розписка, нiчого бiльше. Сiв за стiл, узяв аркуш паперу, навiть невiдомо для чого освiжив умiст схожоi на дiжечку чорнильницi. Почав писати калiграфiчним почерком, котрий давно уславив його в професiйному середовищi. Але русявий, якому спершу не було дiла, пiдiйшов, зиркнув через плече, чим роздратував – адвокат терпiти не мiг подiбноi

оведiнки. Та обуритися не встиг: зауваження охоронець зробив доцiльне.

Адвокат за звичкою почав писати польською мовою i спам’ятався, вже повнiстю закiнчивши записку. Русявий мае рацiю, доведеться переписувати. Тi, для кого записка призначалася, особи iз Санкт-Петербурга, польськоi не знали зовсiм. Найкраще писати росiйською. Довелося трошки напружитися, наморщити лоба, аби згадати цю мову. Нiби не зовсiм чужу, та за час мешкання у Львовi досить забуту. Вживати ii у повсякденнi не було жодноi потреби: мiсто вiльно говорило нiмецькою, польською, украiнською, розумiли iдиш. Росiйська звучала, проте ходила в досить обмежених колах.

Зiжмакавши зiпсований аркуш, адвокат витягнув iз шухляди невеличкий стосик чистого паперу. Писав, повiльно згадуючи граматику. Кiлька разiв уживав неправильнi слова, креслив, починав спочатку. Мiг би вiддати розписку в тому виглядi, в якому виходило. Але освiта, виховання й загалом – свiтогляд не дозволяли нехай i такий простий документ, котрий нi до чого його не зобов’язував, залишати неохайним та з помилками. Сам себе не поважав би пiсля цього.

Тож викидав зiпсований аркуш пiд стiл, у кошик для смiття.

Й брав новий.

Охоронець терпляче чекав. Коли пан адвокат нарештi впорався з третьоi спроби, мовчки взяв аркуш, згорнув учетверо, заховав до внутрiшньоi кишенi пiджака. Кивнув, повернувся й пiшов собi геть, так i не обмiнявшись iз господарем жодним словом. Видно, сам не дуже-то й хотiв сидiти тут без дii. Аж раптом отримав зайвий привiд залишити пост. Як русявий пояснить усе своему кругленькому старшому товаришевi, господаря менш за все обходило. Пiшов – i слава Богу.

Вдень припiкало, хоч улiтку спека тут вiдчувалася не так, як у Киевi. Втiм, не погода визначила вибiр. Емiгрував вiн, звiсно, з полiтичних мотивiв. Але росiйське пiдданство на австрiйське помiняв не тому, що занадто iдейний.

Так простiше виконувати поставленi в Петербурзi завдання.

Нiчого особливого не вимагалося. Просто треба робити все, залежне вiд нього, для законного захисту iнтересiв однiеi тутешньоi, близькоi пановi адвокату спiльноти.

Їi, спiльноту, у головному мiстi великоi австрiйськоi провiнцii, Королiвства Галичини i Лодомерii,[3 - Королiвство Галичини i Володимирii (Лодомерii) – коронний край, складова частина Габсбурзькоi монархii, Австрiйськоi iмперii та Австро-Угорщини у 1772–1918 роках. Об’еднувало украiнськi етнiчнi землi (iсторичну Галичину), якi стали називати Схiдною Галичиною, та землi Малопольщi (Захiдна Галичина).] несправедливо заганяють на суспiльний маргiнес. Австрiйська влада могла б бiльше зважати на думку тих, хто ще донедавна мав значно бiльшу вагу в суспiльствi. Й, нiде правди дiти, вплинув на розвиток нехай не цiлоi провiнцii, але мiста Львова – то напевне.

Закривати очi й по-страусячому ховати голову в пiсок уже не вийде. Брила, зрушена з мiсця далеко за схiдним кордоном, упала так, що грiм лунае аж сюди, в тиху й донедавна спокiйну, благополучну Галичину.

Вiн щиро вважав: свiт змiнюють потрясiння.

Свiт же, в якому жив вiн сам i який не обмежувався квартирою на вулицi Личакiвськiй, поруч iз самiсiньким центром Львова, трусить уже кiлька рокiв. Вiн вважав цi процеси болiсними, прикрими, проте необхiдними. Значить, був готовий посприяти iм нехай у такий простий спосiб: отримати сак iз одних рук i передати до iнших.

Зачинившись зсередини, адвокат задоволено гмикнув, для чогось поторсавши дверi за ручку, наче перевiряючи на мiцнiсть. Широко прочинив вiкно у спальнi, так само – в залi, зробивши протяг.

Денна липнева спека вже спадала, збиралося на дощик. Виставив руку з вiкна, заодно визирнувши вниз та глянувши iз висоти свого другого поверху на двiр, куди виходили вiкна. Нiкого й нiчого, тут узагалi зазвичай було тихо. Хiба вдень грае жебрак на катеринцi. Та якiсь батяри[4 - Батяри – представники львiвськоi мiськоi субкультури, котра iснувала з середини ХІХ до середини ХХ столiття. Назва «батяр», iмовiрно, виникла вiд угорського «betyar», що означае особу, яка мае дивнi погляди i робить непередбачуванi вчинки, авантюриста, гульвiсу. Виникли на Личаковi i Погулянцi, у парку «Погулянка». Гуртувалися навколо «садочкiв» – пабiв при мiсцевих пивоварнях. Спочатку батяри були хулiганами, гульвiсами i кишеньковими злодiями. Згодом вони перестали красти i бешкетувати. Натомiсть усiляко почали висмiювати «стару кряку» Австро-Угорську iмперiю.] з Верхнього Личакова могли забрести в браму, аби провернути чергову хитру оборудку подалi вiд людських очей.

Постояв так, вдихаючи прохолодне, трошки вогкувате повiтря. Цiлий день просидiв у чотирьох стiнах, а це не жарти. Майнула думка – вийти на променад, зайти до якоiсь кав’ярнi у середмiстi. Для кави запiзно, тож можна випити пива чи чогось мiцнiшого. Надибае кiлькох знайомих у «Вiденськiй»,[5 - «Вiденська кав’ярня» – одна з найстарiших кав’ярень Львова, заснована Карлом Гартманом. На початку ХХ столiття була улюбленим мiсцем зустрiчi представникiв мiських дiлових кiл, у тому числi – дiлкiв «чорного ринку».] без ч

го подiбна прогулянка не обiйдеться в жодному разi. Та вiдразу викинув цю iдею з голови. Поки сак тут, не варто лишати помешкання. Усе ж таки недарма взяв на себе вiдповiдальнiсть. Спекаеться ii – ось тодi погуляе. Бо ж матиме за що.

Мокрим крапнуло на розкриту долоню.

Гляньте, справдi нiби дощик збираеться. Маленький, сипне й невдовзi перестане. Помахав рукою, нiби так можна було прискорити природу. Впало ще кiлька крапель, та повноцiнний дощ так i не випав. Постоявши бiля вiкна ще трохи, впершись об широке пiдвiконня, вiн зловив себе на думцi: давно отак не стовбичив, не дивився на сiрi стiни кам’яниць навпроти – бiльше з його вiкон жодних краевидiв не вiдкривалося. Здивувався, чому нинi захiд сонця робив звичайний облуплений заднiй фасад будинку загадковiшим, нiж завжди.

Ох i думки ж приходять…

Гмикнувши знову, вiн одiйшов вiд вiкна, лишивши його прочиненим. За день, що минув, не встиг до пуття зробити нiчого. Не навiв лад у паперах, хоча запланував це для себе. Братися до серйозноi робити пiд вечiр, аби просидiти за писаниною до глупоi ночi, не хотiлося.

У шафцi прижилася карафка з наливкою, солодко-мiцною, з вишень, на чистому спиртi. Коли виймав, згадав раптом махорку русявого росiянина.

Ну… дещо спiльне, виявляеться, у них е.

Молодий чоловiк не курить фабричних цигарок, а самому йому не смакують алкогольнi вироби вiд панiв Бачевських,[6 - Фiрма Бачевських, заснована у 1782 роцi бiля Львова, вважаеться найдавнiшою лiкерно-горiлчаною фабрикою Польщi. Алкогольнi вироби, виготовленi за iхньою технологiею, були набагато нiжнiшi та прозорiшi, нiж бiльшiсть iнших марок. Це дало велику популярнiсть компанii не лише у Львовi, але i в iнших частинах Австрiйськоi iмперii. Компанiя отримала вiд цiсарського двору право на престижну марку «Імперський Орел». Згодом цiсарський двiр також надав компанii право титулуватися як K.u.K. Hoflieferant, тобто «Постачальник Цiсарського та Королiвського Двору».] хай вони навiть у рiзнокольорових пляшках. Люди п’ють та нахвалюють, вiн же бiльше схиляеться до таких ось домашнiх продуктiв.

Махра смердить. Вишняк приемно пахне.

Але, курва мама, адвокат, як i його непроханий гiсть, хотiли бiльше незалежностi вiд масового, фабричного, промислового… буржуазного. Обое цiнували особливий пiдхiд, отже – власну iндивiдуальнiсть.

Наливку спецiально купував в однiеi жiнки у передмiстi. Довкола Львова поступово, впевнено й мiцно обживалися сiльськi украiнцi. Тож рецептура своя, вiд землi. Хотiлося вiрити – з дiда-прадiда, хай вiн не ототожнював себе з тими мужицькими традицiями. Бог iз ними, вишнiвка так чи iнакше смачна. Пилося м’яко, розтiкалося всерединi приемно, забирало не одразу, поступово, нiби накривало невагомою ковдрою. У дитинствi так робила матiнка, доспiвавши колискову, пiдiткнувши на прощання краi. Змалку не боявся лишатися сам у темних кiмнатах, чомусь почувався там захищенiшим, нiж при свiтлi.

Тож не вмикав електрику. Поки сонце не зайшло остаточно, взяв наливку, влив трохи в срiбний келишок, не по вiнця. Примостився за столом, ковтнув, посмакував.

Так просидiв якийсь час. Потому пiдвiвся, взяв печиво з тiеi ж шафи, прихопив свiчку. Засвiтивши, посидiв трохи, дивлячись на вогонь та думаючи про свое: а було про що. Знову пригостив себе вишнiвкою, цього разу наливши келишок повнiше. Скинув капцi, акуратно повiсив смугастий пiджак на спинку стiльця. Лишившись у самiй камiзельцi, перемiстився до широкого фотеля – туди можна було забратися з ногами. Примостившись, склепив повiки.

Тепер вiн опинився у цiлковитiй тишi, якщо не зважати на цокання годинника зi спальнi. А вiн не зважав. Так само не дратували звуки катеринки, чутi не щодня, але – через день, коли в браму завертав тутешнiй жебрак, аби мешканцi вчергове вiдкупилися дрiбняками. Трамвайний гуркiт-дзенькiт з вулицi спокою не порушував – ще одна перевага того, що вiкна виходять у двiр. Чув не раз, як панi та панове iз сусiднiх помешкань та будинкiв нарiкали на тих, кому прийшло в голову прокладати по Личакiвськiй трамвайну колiю. Дзвенить, гуде, деренчить, трясе. Жили собi спокiйно й затишно, а нинi мов бiля залiзницi. Хоч рейковий мунiципальний транспорт ходив Львовом уже досить давно,[7 - Регулярний рух другого в Украiнi i четвертого в Австро-Угорщинi електричного трамвая було вiдкрито у Львовi 31 травня 1894 року.] не всi ще досi до нього звикли.

Ось зайвий приклад, чому треба мiняти сталий, аж до затхлостi, порядок.

Пустити по галицьких – та й загалом австрiйських iмперських – жилах свiжу кров. Звiсно, не в прямому розумiннi, це е вираз такий.

Кров.

Вiн розклепив повiки. Не мiг пояснити собi до пуття, чому саме зараз охопили подiбнi настроi. Завжди пам’ятав себе енергiйним, дiловим, дiевим, а тут розслабився, надмiрно розслабився. Нiби нiчого особливого. Прийшла в дiм людина з револьвером, побула трохи – а вiдпустити не може.

Щось намiчаеться.

Щось насуваеться.

Не зараз i не завтра.

Велике. Нестримне. Руйнiвне.

Адвокат Євген Павлович Сойка, тридцяти п’яти

окiв, народжений у Харкiвськiй губернii, уже п’ятий рiк – пiдданий Австро-Угорськоi iмперii, мае вид на проживання й практику у Львовi, знову налив собi вишнiвки.

Випив, вiдкусив печива.

Вмостився зручнiше у фотелi.

Пробiгся поглядом по кiмнатi, освiтленiй лише одиноким свiчковим вогником.

Зупинив його на люстрi. Дешева, хазяйська, на одну лампу. Кругла, зроблена на зразок традицiйного китайського лiхтаря. Лиш абажур не червоний, блiдо-рожевий, не дратуе очi. Причеплена до мiцного гака пiд стелею.

Встати, увiмкнути свiтло…

Легенько брязнуло скло. Мабуть, дощик перетворився на дощ, таки припустив сильнiше.

Знову брязнуло. Рипнула вiконниця у спальнi.

Бом-м-м.

Зi спальнi. Дзигарi вiдбили десяту вечора.

Уже зовсiм смерклося. Потягнуло в сон, хоча зазвичай о такiй порi активне життя адвоката Сойки тiльки починалося. Дiловi кола Львова збиралися на вечiрки, корисних знайомств там завжди було досить. Усякий, хто прагнув тримати руку на пульсi поточних мiських справ, просто мусив вiдвiдувати iх. Сьогоднi саме планувалася прем’ера в Оперi, вона вже почалася, скоро фiнал, потому…

Нiчого.

Вважайте, що в адвоката Сойки вихiдний.

Заслужив. Мае право.

Знову легенько брязнуло скло в спальнi. Якiсь наче рухи. Ходить хтось.

Кому там ходити – другий поверх.

Протяг гуляе.

Провiтрилося вже. Треба встати й зачинити вiкно. Потiм посидiти ще трохи й вкладатися спати.

Цокав годинник.

І рухи в спальнi.

Не вiд протягу.

Роздiл перший

Емiгрант iз вагона другого класу

Липневим ранком на перон Львiвського вокзалу вийшов молодий чоловiк у пiджачнiй парi, синiй, у блiдо-сiру смужку.

Штани зiм’ялися в дорозi, звiвши на пси всi старання iхнього господаря напрасувати стрiлки, як того вимагала мiська мода. Крiй при цьому здавався не надто актуальним. Та й загалом виглядало, нiби власник не замовив костюм у кравця спецiально, як водиться, а купив готовий, бо так дешевше. Пiсля цього майстер пiдiгнав та пiдшив одяг уже по фiгурi, взяв грошi, ще й зробивши знижку. Й обое лишилися задоволенi. Молодик – бо вбрався недорого й водночас досить пристойно. А кравець – бо спекався нарештi лежалого товару, за який не заплатив попереднiй замовник. Не сподобалось, смужки не такi, а насправдi програвся в карти й сидить у дешевих номерах десь на Ямськiй,[8 - Ямська – вулиця в Киевi, проходить повз Байкове кладовище, тодi – мiську околицю. В описаний перiод була вiдома як киiвська «вулиця червоних лiхтарiв». Описана у повiстi О. Купрiна «Яма».] чекаючи, поки жалiснi батьки вiдгукнуться та пришлють грошенят. Тут, звiсно, не до костюмiв, поiсти б чогось…

Так воно й було.

Звiсно, молодик, торгуючись iз подiльським кравцем, поняття не мав про його iсторiю. Сам переживав не найкраще фiнансове становище, та якби ж лише цього горя. Одяг, у якому вийшов на волю, був закривавлений та брудний. Іншi нехитрi пожитки хазяiн апартаментiв, якi винаймав молодий чоловiк у Киевi на Подолi, не надто розводячись, забрав за борги. Додавши при цьому ядуче: собi на збиток, але краще вже так, нiж нiчого. Грошi в батька брати не хотiлося. Позичити вдалося у знайомого, одного з тих небагатьох, хто ще не боявся з ним не лише спiлкуватися – вiтатися. Пообiцяв вислати, щойно влаштуеться на новому мiсцi. Вистачило на костюм, сорочку, краватку, круглий солом’яний капелюх-канотье та квиток в один кiнець на поiзд iз Киева до Львова.

Звали чоловiка Климентiем Назаровичем Кошовим. Коли рекомендувався, називав себе Климом, iнших просив iменувати себе так само запросто. Не любив, як сам казав, усяких там цирлiх-манiрлiх, хоча професiя зобов’язувала тримати марку, розшаркуватися в присутствених мiсцях.[9 - Державнi установи в Росiйськiй iмперii, буквального вiдповiдника в украiнськiй мовi не мають. До них належать не лише чиновницькi кабiнети, але й приймальнi, канцелярii тощо.]

Вiн був адвокатом.

Йому недавно виповнилося тридцять рокiв.

І його могла вже розшукувати полiцiя щонайменше всiеi Киiвськоi губернii.

Хоч нiби перешкод для виiзду за кордон не виникло, хтозна, що, коли й кому зайде в голову. Оголосити когось державним злочинцем та вiддати наказ вжити заходiв для розшуку й арешту – раз плюнути. Щоправда, у масштабах полiцii та жандармерii всiеi неосяжноi Росiйськоi iмперii персона Кошового виглядала надто дрiбною, аби розшукувати його по всiй краiнi. Принаймнi самому Климовi хотiлося, аби так було.

Мандрував киiвський адвокат другим класом, заплативши за квиток у жовтий вагон[10 - Пасажирськi поiзди Росiйськоi iмперii мали вагони трьох класiв, котрi вирiзнялися за кольорами. Синiй вiдповiдав І класу, жовтий – ІІ класу, зелений – ІІІ класу. Поштовий вагон мав коричневий колiр.] дванадцять рублiв п’ятдесят копiйок. У його становищi це були скаженi грошi. Навiть хотiв зекономити, поiхати третiм, за вiсiм шiстдесят. В останнiй момент передумав. Та поки вагався, мiсця розiбрали – вiдразу кiлька викупила ортодоксальна еврейська родина. Клим побоювався гармидеру, вiд якого гудiтиме на ра

ок голова. Та вийшло навпаки. Дiти, двое пейсатих хлопчикiв iз рiзницею приблизно у пару рокiв, та менша дiвчинка, сидiли тихо, а коли потяг залишив позаду Фастiв, мама почала мостити iх спати. Чоловiки, старший та менший, судячи з усього – тесть i зять, говорили в коридорi тихо.

З цiкавостi нашорошивши вуха, Кошовий розчаровано зiтхнув: розмовляли на iдишi, якого вiн не розумiв. А кортiло знати, з якою метою мандруе ця родина. Цiлком можливо, старший вирiшував у Киевi рiзнi господарськi питання. Втiм, це припущення Клим вiдразу вiдкинув – у такому разi чоловiки не обтяжували б себе жiнкою з трьома дiтьми. Швидше за все, родина перебиралася на Захiд, бо справи в Киевi ставали для них дедалi гiршими. Великого багажу пасажири при собi не мали, що непрямо пiдтвердило саме таку версiю: нерухоме майно розпродали, решту скарбу вiдправили слiдом за собою окремим вантажем.

Час вiд часу евреi кидали в його бiк пiдозрiлi погляди. Навряд чи вiдчували з боку свого сусiди небезпеку. Напевне iм було в його присутностi не надто затишно.

Тож Кошовий вирiшив залишити iх хоча б на трохи, пiдвiвся й прогулявся до вагона-ресторану.

Там теж не знайшов спокою.

По-перше, не було бажання й можливостi витрачатися на вечерю. Сидiти ж просто так не збирався, та й не прийнято. По-друге, його нерiшучiсть неправильно оцiнила компанiя ровесникiв, коли запросила до свого гурту.

Схоже, вони засiли тут давно. Вiд здiйнятого ними шуму гойдало весь вагон – так, принаймнi, Климовi здалося. Крiм них, у кутку за столиком пристроiвся iнтелiгентного виду пан iз борiдкою, у пенсне й тужурцi iнженера. Примостивши поруч на столi кашкет i поклавши на скатертину лiктi, вiн палким шепотом переконував у чомусь даму, молодшу за себе вдвiчi. Хоч та була вдягнена, як киiвська мiщанка, виглядала особою iнакшого, вищого статусу. З iнженером не говорила, бiльше слухала, iнодi кидала у вiдповiдь кiлька фраз, чим спiвбесiдника зовсiм не заспокоювала й не тiшила. Заводився дедалi бiльше та, глипаючи на компанiю, стишував голос, сильнiше втягуючи голову в плечi.

Крiм цих, у ресторанi сидiв ще один вiдвiдувач. Товстенький лисуватий дядечко, чимось схожий на унiверситетського доцента, сьорбав чай, гриз бублики й читав газети. Одну, чи то вже прочитану, чи на черзi, пiдклав пiд лiвий лiкоть, притиснувши до поверхнi столика. Кошовий ковзнув поглядом, побачив частину назви, зрозумiв – «Русское слово».[11 - «Русское слово» – найдешевша щоденна газета Росiйськоi iмперii, видавалася з 1895-го по 1918 рiк.] Іншу, в яку «доцент» заглибився, Клим так само впiзнав – «Киiвськi губернськi вiдомостi».[12 - «Киiвськi губернськi вiдомостi» – офiцiйна урядова газета Киiвськоi губернii (Росiйська iмперiя). Видавалася росiйською мовою. Існувала з 1837-го по 1917 рiк, з 1866-го виходила з перiодичнiстю тричi на тиждень: по вiвторках, четвергах, суботах.] Гамiрна трiйця вочевидь заважала, бо дядечко час вiд часу зиркав поверх газетного листка, супив густi брови, вiдтак мовчки робив ковток чаю, вiдкушував бублика й знову поринав у читання. Тутешнiй офiцiант напевне вивчив «доцентову» поведiнку – щойно той упорав склянку, як йому вже пiдносили наступну, забираючи спорожнену.

Спершу Клим не збирався затримуватися тут. Але один iз гурту гукнув до себе. Вирiшив – йому просто не знаходилося мiсця. Тож широким жестом запросили приеднатися, поставили чарку й голосно, хором, замовили ще карафку горiлки. Кошовий випив та закусив пiдсмаженою шинкою, хоч перед вiд’iздом пiдживився вдома. Та вирiшив вiднинi й надалi не вдавати прошеного: потяг вiз у невiдомiсть, коли наступний раз вдасться перекусити – хтозна.

Новi товаришi знайомилися, називали себе, та Клим не затримав у пам’ятi жодного iменi. Знав – iз молодими купчиками йому точно не по дорозi. Не через зневагу, навпаки – серед його клiентiв переважно були помiщики й промисловцi середньоi ланки. Буквально, мета iхньоi подорожi була рiзною. Кошовий – вимушений емiгрант, по сутi – втiкач iз рiдного мiста, чого, звiсно ж, не сказав, обмежившись загальним «у дiлових справах». Товариство – на води. Спершу в Трускавець, бо наслухалися про новий европейський курорт,[13 - Будiвництво бальнеологiчного курорту в Трускавцi, мiстi за 100 км вiд Львова, почалося в 1836 р. Вiд 1895 р. курорт активно розбудовуеться, модернiзуеться, стае вiдомим та модним.] i там уже чекають вiдправленi наперед iхнi пасii. Далi – у Баден-Баден, для порiвняння. Один iз компанii виявився сином якогось «спиртового короля» з-пiд Полтави, киiвськi друзi витягнули його з собою й час вiд часу називали галушкою. Може, той i ображався, та старанно робив вигляд, що йому подобаеться.

Коли трiйця почала допитуватися, в яких таких справах новий товариш iде до Львова i чи не готовий вiн плюнути на все та поiхати з ними, аби побачити трошки свiту й познайомитися, коли пощастить, з гарною дiвкою, Клим зрозумiв – пора. Вибачився, випив на коня, послався на головний бiль та швиденько забрався геть. Не хвилювало, що про нього подумають купчики й чи думатимуть уз

галi.

Крiм нього, вагон-ресторан не залишив нiхто з тих, хто сидiв там ранiше.

Рано-вранцi, коли потяг зупинився у Волочиську й пасажири на кордонi почали показувати паспорти для перевiрки, Кошовий що було сили намагався триматися спокiйно та впевнено. Навiть змусив себе посмiхнутися прикордонному офiцеровi. Той глянув на нього, знизав плечима, взяв паспорт, погортав i повернув. Ураз, помiтивши щось краем ока, рвучко повернувся до вiкна, не випускаючи документа з рук. Глянувши туди ж, Клим побачив: старший офiцер-прикордонник i двое жандармських унтерiв у формi затиснули на перонi в клiщi вчорашнього iнженера. Той був без кашкета, розтрiпаний, вимахував руками й щось завзято доводив iм.

Аж тут у полi зору з’явився, нiби ожила журнальна картинка, жандармський офiцер, за ним дрiботiв кругленький «доцент», з тростиною та в круглому капелюсi. Вiн нiс фанерний чемоданчик, обтягнутий штучною шкiрою, й кинув ношу просто пiд ноги iнженеровi. Вiд удару вiчко розкрилося, зсередини висипалися якiсь стягнутi шпагатом книжечки, та роздивитися Клим не встиг – гурт на перонi дружно затупцяв, заступив пiдозрiлий багаж. Кругленький показав рукою лiворуч, офiцер зробив знак. Один iз унтерiв заспiшив у тому напрямку, «доцент» поквапився за ним. Жандарм же почав щось виговорювати iнженеровi.

Побачивши, що Кошового подii зацiкавили, офiцер знизав плечима, буркнув:

– Пропагандисти. На цьому тижнi вже третiх знiмаемо.

Клим вирiшив не вступати в небезпечнi розмови. А офiцер – не вести iх далi. Бiльше не мовив нiчого, окрiм традицiйного в подiбних випадках побажання щасливоi дороги. Та й тi вичавив iз себе: пiдданi Його Імператорськоi Величностi, государевi слуги, нiколи не вiдзначалися надмiрною ввiчливiстю та приязнiстю.

Клим, котрий ранiше нiколи не перетинав захiдного кордону, дiйшов висновку: iм тут дана спецiальна вказiвка зберiгати кислi обличчя. Обмежений словниковий запас, ймовiрно, визначений височайшим велiнням. Їхнiй перелiк може бути написаний на якомусь офiцiйному паперi. Це закрiпили гербовою печаткою. Ось вони й вiтаються, кажуть «будь ласка», дякують i чогось там бажають, бо е на те вiдповiдне розпорядження. Коли потяг нарештi рушив та почухкав через Збруч, Кошовий настiльки захопився своею версiею, що сам повiрив – усе так i е.

Дочекався, коли повз вiкна його вагона промине iнший, австрiйський, берег рiчки, тодi не витримав – озирнувся, вiдчувши дивну потребу послати в бiк краiни, з якоi забрався, останнiй погляд. Мимоволi зринуло лермонтовське напiвзаборонене, тому й вiдоме в певних колах – прощай, немытая Россия.[14 - «Прощай, немытая Россия, страна рабов, страна господ» – вiрш росiйського поета Михайла Лермонтова (1814–1841), датований 1840-м або 1841 р. Написаний ним пiд час другого та останнього, як виявилося, заслання на Кавказ. Був неофiцiйно заборонений для публiкацii. Також е припущення, що авторство Лермонтову приписують русофоби.] Але Клим вiдразу вiдкинув цi рядки вiд себе, навiть роздратовано труснувши головою. Вiн не знав, чи справдi прощаеться. Їхав на деякий час, пересидiти бурю, та чи скоро вщухне – поняття зеленого не мав.

І ще одне – прощався не з Росiею.

Рiдну Киiвську губернiю не вважав тiею краiною, з якоi бiльш як пiвстолiття тому забирався на заслання росiйський поет.

Знав: там, куди ведуть залiзничнi рейки, нинiшню росiйську провiнцiю називають Великою Украiною.

Митники з австрiйськоi сторони виявилися не те щоб привiтнiшими, але все одно – iнакшими.

Чорнявий, на вигляд – угорський, офiцер виглядав зграбнiшим за свого росiйського колегу, старшого дядька, спiтнiлого й пузатого. Вiддав честь, узяв паспорт, звiрив фото, i Кошовий зовсiм не здивувався його реакцii, коли iхнi погляди зустрiлися. Проте там, де Клим мiг нарватися на непорозумiння чи грубiсть вiд государевого слуги, iмператорський пiдданий просто пiдвiв брови. Вочевидь, не знав, як правильно реагувати на побачене. Тодi прийняв едино вiрне для себе рiшення: пропустив гримасу пасажира повз увагу, повернув документи, знову козирнув та зайнявся iншими.

Кошовий за набутою вiднедавна звичкою торкнувся пучкою пальця краю правого ока, нiби так можна було все заспокоiти. Вкотре згадавши, як жандарма, котрий випускав його, це чомусь неабияк розiзлило. Вирiшив – учорашнiй арештант знахабнiв зовсiм. Кривляеться, знущаеться, назад захотiв. Обклав матом, ще й намiрився затопити кулаком межи очi, та вчасно втрутився агент у цивiльному. Мав досить повноважень, аби навiть без форми приборкати праведний жандармський гнiв. Щоправда, потiм сам не стримався, посмiявся. Сказав – Клим полегшив роботу полiцii. Чому? Бо ранiше в картцi писали – особливих прикмет нема. Вiднинi ж вона е.

Надовго.

Якщо не назавжди.

Заглибившись у своi думки, Кошовий не помiтив, як потяг рушив нарештi зi станцii Пiдволочиськ. А за деякий час ступив на перон, стискаючи в руцi невеличкий саквояж – усе свое багатство на сьогоднiшнiй день. Там маленьке фото батькiв, забране в рамку пiд скло та дбайливо замотане у запасну соро

ку, жилетка, модна краватка, пара бiлизни, окуляри в тонкiй оправi – часом, коли доводилося багато писати й читати, вдягав, жалiючи очi, кишеньковий несесер, де тримав манiкюрнi ножицi, щiточку для вусiв та iншi потрiбнi дрiбнички. Ще, на самому днi – кiлька авантюрних романiв, французьких та англiйських. Книжечки не дуже грубi, зручнi для подорожнiх. Клим мав до них тягу з дитинства, не облишив у юнацтвi, зберiг дотепер. Гаманець та паспорт тримав при собi. Документ глибоко ховав у внутрiшнiй кишенi, грошi – у кишенi штанiв. Як туди хто полiзе, не вiдчути не можна.

Дбати ж було про що: катеринка, сто царських рублiв, була зараз единим капiталом Клима Кошового.

Потупцявши на мiсцi й роздивившись навкруги, молодий чоловiк перекинув саквояж iз правоi руки в лiву та впевнено пройшов до виходу на привокзальний майдан. Там зупинився на брукiвцi, глянув на величну, ошатну, помпезну споруду, якою явилася його очам вокзальна будiвля. Тут же пригадав киiвський, старий, дерев’яний, ще й приречений наказом генерал-губернатора на знесення. Контраст справдi виглядав величезним, i Клим уперше уявив себе не просто в iншому мiстi чи iншiй державi – бери бiльше, в iншому свiтi.

Розглядати будiвлю можна було безкiнечно. Зрозумiвши це, Кошовий рiшуче розвернувся й покрокував уперед, перетинаючи площу навскоси. Пройшовши чималу вiдстань та зиркнувши лiворуч, вглядiв споруду, частково прикриту будiвельними лiсами. Примружившись, аби краще бачити, Клим зрозумiв: це тут зводять католицький храм, причому досить давно.

Вигляд храму нагадав, що люди тут сповiдують переважно католицьку вiру. Сам Кошовий до релiгii ставився нейтрально. Батьки, звiсно, ходили до церкви, сам вiн теж дотримувався православних традицiй, але при цьому не мав того щему в серцi, який напевне мусить визначати вiруючу людину. Вiн чув та читав, що католики мають iнакшi стосунки з церквою та вiрою, нiж православнi. Але при цьому так само знав та вiдчував: у провiнцiях Росiйськоi iмперii так само iнакше ставляться до вiри, нiж у Великоросii.

Принаймнi еврейськi погроми проводили дiячi з Киiвського вiддiлення «Союзу Михаiла Архангела», називаючи себе борцями за панування iстинноi вiри. Натомiсть украiнськi вiруючi у схожих акцiях помiченi не були. Тож православна вiра, котру сповiдували росiяни, дозволяла iм заради ii ствердження громити еврейськi вулицi й квартали, тодi як Бог, якому молилися в храмах украiнцi чи, як частiше iх називали, малороси, на сумнiвнi подвиги заради вiри не благословляв.

Мiркуючи так, не стiльки через намiр помiняти не лише мiсце проживання, а й церковну конфесiю, скiльки для того, аби чимось зайняти голову, Клим дiйшов до мiсця, де ставав трамвай. Зупинка позначалася стовпом, на якому вiн побачив двi букви – «D» i «Н».[15 - Маршрути львiвського трамвая позначалися двома латинськими лiтерами – першими буквами назв кiнцевих зупинок польською. Зокрема, D – головний вокзал (пол. Dworzec glоwny), Н – проспект Свободи (зупинка називалася «вулиця Гетьманська» – тодiшня назва проспекту Свободи; пол. Нetmanska).] Поки мiркував, що вони означають i чи доiде звiдси туди, куди треба, нагодився й сам трамвай. Щойно вiн зупинився й дверi вiдчинилися, Кошовий раптом передумав сiдати. Вiдступив назад, дочекався, поки вагон розвернеться на рейках та поiде, дзенькаючи, назад.

Провiвши трамвай поглядом i прийнявши, як йому самому здалося, важливе рiшення, прибулий пiшов на протилежний бiк площi, де товклися коляски вiзникiв.

Роздiл другий

Інший свiт

– Їхати, пане? – запитав[16 - Увага! Тут i далi в романi героi однаково вiльно спiлкуються польською, нiмецькою, украiнською мовами, а також використовують росiйську та iдиш. Епiзодичне вживання будь-яких iнших мов буде подаватися в окремому перекладi.] найближчий до нього.

– Поiдемо. Для чогось же ти тут стоiш.

Тепер вiзник розвернувся до Кошового повнiстю, при цьому ледь не ковзнувши з козел. Клим змiг розгледiти свого першого львiвського знайомого краще. Невисокий, мiцний, iз вузьким лицем, вуса хвацько пiдкрученi вгору. Вбраний вiн був не так, як його киiвськi колеги: свiтла сорочка, жилетка, чиi гудзики погано сходилися на черевцi, чорнi штани в дудочку, запорошенi гостроносi черевики. Вказiвний палець пiдбив угору круглий, схожий на невеличкий казанок чорний капелюх з вузькими круглими крисами.

– З Великоi Украiни, по вимовi чую, – сказав упевнено й одразу запитав, сiпнувши гострим, зарослим учорашньою щетиною пiдборiддям: – Чого це ви, пане?

Клим зробив вигляд, що не зрозумiв, знову торкнувся пучкою краю ока, перепитав:

– Що – «чого»?

– Оце, – цiкавий вiзник повторив за Кошовим.

– Не твое дiло, – вiдповiв грубувато, зовсiм не боячись виглядати нечемним в очах вiзника. – Ми iхати будемо чи кривлятися?

Вiзник гмикнув, широким жестом запросив пасажира сiдати в коляску. Коли той вмостився, запитав, не поспiшаючи повертатися спиною:

– Куди пана везти? – І знову не стримався: – Це ж ви з киiвського, так?

– Угадав, – вiдповiв Клим сухо.

– А я, пане, не циганка, щоб вам тут гадати.

У голосi кучера тепер зазвучали зухвалi нотки, з чого Клим зробив висновок: львiвськi вiзники вiд киiвських мало чим вiдрiзняються. Теж не надто зважають на чини. Хоча сам вiн у Киевi не мав аж такого великого чину, аби перед ним ламали картузи мiськi «ваньки».[17 - «Ванька» – побутова назва вуличних вiзникiв у Росiйськiй iмперii.] Вирiшив промовчати, заводитися з першим-лiпшим не збирався.

Та новий знайомий не вгавав:

– Знаете, шановний, скiльки Захар Гнатишин тут працюе? Бiгме, ще трамваi, грiм iх побий, не ходили! Ось ця краса була тiльки в задумках, – безцеремонно тицьнув у бiк вокзальноi будiвлi. – Їi ж у мене на очах зводили!

– Захар Гнатишин – це ти, як я розумiю?

– Рекомендую! – Вiзник блазнювато пiднiс «казанка». – Так ось, шановний, я тут, на цьому мiсцi, стою стiльки, скiльки не всяка людина в наш час проживе. Чи я не знаю, коли, звiдки та якi потяги приходять до Львова щодня? Нiмецьку iз цим усiм вивчив, пасажирiв закликати. Як ви думали? Приiхала людина, скажiмо, з Вiдня. Чуе знайому мову. Звичайно, пiде до мене пасажиром. Без цього нiяк, шановний. Так куди зволите iхати? У справах тут? Тодi треба в готель. Дуже раджу «Жорж»,[18 - «Жорж» – готель у Львовi, яскравий приклад архiтектури фешенебельних готелiв XIX – початку XX ст. Один iз найстарiших готелiв мiста. Протягом iснування неодноразово реконструювався.] довезу з вiтерцем. Клiпнути не встигнете, як там будемо.

– Знущаешся? А ну, як я пересяду?

– Та нiкуди ви не пересядете, – вiдмахнувся Захар. – Зараз моя черга везти. У нас тут такий порядок. Домовилися не вiдбивати пасажирiв один у одного. Ранiше такого не водилося за нашим братом. Як пустили трамвай, довелося гуртуватися.

– Чому?

– Конкуренцiя, знаете таке слово? Старшi люди, особливо жiнки, того трамвая вiдразу не злюбили. Був випадок, у газетах навiть писали, коли одна поважна панi повернулася до нього спиною i таке показала, що навiть у батярськiй кумпанii вголос не скажеш. А вже як тутешнi батяри за язиком не стежать, то мусите знати! Але тi, хто молодший, кажуть – то е прогрес! – Захар багатозначно пiднiс пальця вгору. – Тож трамвайники в нас пасажирiв таки вiдбирають. Домовлятися треба – не чубитися, як ранiше, не вiдлякувати клiентiв. Чемно стояти й чекати на свою чергу.

– І я не можу пересiсти?

Вiзник похитав головою.

– Нiхто поперед мене з мiсця не рушить. То як, до «Жоржа»? Чи краще iнший готель, такоi ж кляси, бо в «Жоржi» нинi незатишно. Щось там добудовують.

У животi Кошового зрадницьки забурчало.

– Бачу, ти тут усе знаеш, – почав здалеку. – Насправдi просто зараз готель менi не потрiбен. Приiхав у гостi до давнього приятеля. Живе вiн на вулицi Личакiвськiй, то далеко звiдси?

– Не аж так. Думаю собi, вам, пане, Нижнiй Личакiв треба.

– Є рiзниця?

– І то велика. Нижнiй – то поважнi люди живуть, там зараз багато прибуткових будинкiв для забезпечених осiб. Верхнiй – то щось зовсiм особливе. Батяр на батярi, ще й батяром поганяе. Це ж треба, послав Бог сусiдство шановному панству.

– Ти вже не раз iх згадуеш. Хто такi? Розбiйники, бандити, крадii?

– Та де! Як зустрiнете батяра – не кажiть йому такого. Інакше ворог на все життя. Бешкетники, авантюрники, так у нас говорять. Ну, найбiльший злочин, на який здатнi, – гаманця потягнути в роззяви. Чи годинник золотий. Або файнi шкiрянi рукавички. Зi справжнiми злодiями та страшнiшими головорiзами, котрих на Клепаровi[19 - Клепарiв – район Львова, в описанi часи робiтниче передмiстя. До складу мiста увiйшов 1931 року. Був знаний деревами черех – гiбриду вишень та черешень.] повно, личакiвськi батяри не дружать. Тiльки шановному панству вiд того не легше. Батяр… що вам казати, батяр вiн i е батяр. Самi побачите. То на Личакiвську вам? Номер який, знаете?

– Дев’ятий. – Адресу, вказану в листi, Кошовий завчив напам’ять. – Тiльки треба перед тим ще одну справу зробити, пане Гнатишин.

– О! Раз пасажири панькаються – то е щось важливе. Кажiть уже. Без кримiналу?

– Без, – заспокоiв його Клим. – У кожному разi, я так думаю, що нема. Справа така – грошей не маю.

Вiзник присвиснув, знову пiдбив капелюха пальцем догори.

– Тю! А чого ж ви сiдаете iхати, коли нiчим платити? Пiшки прогуляйтеся, прошу пана! Погода ач яка файна.

– Ти не зовсiм вiрно зрозумiв, – кахикнув Кошовий. – Платити е чим. Ображений не будеш. Хотiв сказати, не маю корон. Зате сто рублiв е, катеринка, ось.

Задля наочностi, на пiдтвердження своiх слiв, Клим витягнув iз кишенi худюче портмоне, звiдти вивудив i показав свое багатство – банкноту з портретом iмператрицi Катерини Другоi, на яку дивився античний воiн iз мечем у правицi, вiддано приклавши лiву руку до серця.

– У нас такi не ходять.

– Знаю. Корон та крейцерiв тутешнiх не роздобув. Помiняти треба. Може, вiдвезеш до найближчого банку? Там i розрахуемося.

Вiзник почухав потилицю.

– Якщо так… Можна й до банку, коли хочете. Проте, як на мене, вам лiпше на Нижнi Вали.[20 - Нижнi Вали – центральна

вулиця Львова, вони ж – Гетьманськi Вали, теперiшня назва – проспект Свободи.]

– Це куди? Далеко?

– У Львовi все недалеко. Мiняли там збираються, на бульварi. «Чорна бiржа», знаете.

– Там варто вважати?

– Та де! Навпаки, з ними простiше домовитися. Не треба показувати документи. І змiняють так, як найкраще. За вигiднiшим курсом, анiж банк дае.

– Не обмахлюють?

– Що? А – нi, зi мною нi. Хоч узагалi таке в нас водиться. Батярiв на бульварi так само не бракуе. Вiд тих усього можна чекати. Але я часто до мiняйл пасажирiв вожу, декого знаю. Чого там – декого: зведу вас iз Юзьом, – сказавши так, для чогось додав: – Паном Юзефом.

– Пан, не пан, Юзеф, Юзьо – все одно. Аби грошi помiняв. Отодi вже на Личакiвську поiдемо, пiд дев’ятий номер. Годиться?

– Їдемо вже! Скакайте в дорожку!

Кошовий слухняно примостився на пасажирському мiсцi.

Захар же, розвернувшись на козлах, пiдхопив вiжки, поцмокав губами, легенько вдарив коня по вгодованих та добре вичищених боках.

Заклацали пiдкови брукiвкою.

Рушили.

Усе довкола i правда справляло на Клима Кошового враження iншого свiту.

Дрожка котилася неквапом. Вiзник не поспiшав, бо того не вимагав пасажир. Спершу iхали вздовж трамвайноi колii, i Захар, не повертаючись, говорячи голосно, повiдав: донедавна вагони теж тягнули кiньми. Лиш минулого року iх почали переробляти на електричнi, бо мiська влада захотiла, аби було, як у Вiднi. Тягнулося це дотепер. Частково трамваi ще рухала кiнська упряж, але чим далi, тим частiше випрягали. Новi лiнii, котрi прокладалися зараз у заможнi райони, вже вiд самого початку живилися електричним струмом. І схоже, ця пошесть не припиниться.

– Чому пошесть? – запитав Клим, подавшись уперед, аби вiзник краще чув, i пiднiс голос.

– Та не кричiть ви! – вiдмахнувся Захар, далi дивлячись перед собою, i збоку могло скластися враження – говорить сам до себе чи бесiдуе з широким та округлим кiнським задом. – Чого валувати на все королiвське мiсто? Я все чую.

– Та поясни, чому ти так трамваi не любиш. Прогрес же, – i, вирiшивши, що простий львiвський вiзник повною мiрою вiдчувае подихи й виклики часу, додав: – Я, наприклад, прихильник прогресу. Електрика…

– До чого тут електрика? – знову вiдмахнувся той. – У мене вдома гасова лямпа. Не кажу, що ми з жiнкою та дiтьми дуже вiд того потерпаемо. Вулицi треба освiтлювати, то так, то вiрно. Лiхтарi – правильно, вечорами й ночами по свiтлих вулицях людей возити вигiднiше. Тiльки ж свiтло лiхтарне – воно ж не гуркотить.

– Все одно не розумiю.

Захар зiтхнув.

– Глядiть, пане. Поки у трамвайнi вагони запрягали коней, iхала ця конструкцiя повiльнiше. Зате – тихо. Щойно пiдключили електричну тягу, швидкiсть збiльшилася. Але ж i грюкае по брукiвцi – Матiр Божа! – Вiн перехрестився вiльною рукою, тим бiльше, що саме минали черговий храм. – Ще бувае, iскри з-пiд колiс як сипонуть! Конi живi, вони попервах боялися, сiпалися. У мого кумпля[21 - Кумпель – старольвiвське слово, котре означае «товариш», «колега», в нiмецькому оригiналi – «шахтар».] навiть понесла кобила, з пасажирами в колясцi.

– У кого?

– Товариша, – охоче пояснив вiзник. – То в нас так батяри говорять – кумпель. Раз iдете на Личакiвську, наслухаетеся ще. А про пригоду з моiм кумплем газета «Kур’ер Львовскi»[22 - «Кур’ер Львовскi» (Kurjer Lwowski) – щоденна польська газета, котра видавалася у Львовi з 1883-го по 1935 рiк. Тривалий час у ii редакцii працював украiнський письменник, класик украiнськоi лiтератури Іван Франко (1856–1916).] потiм писала: у колясцi сидiли пан iнженер iз Лодзi, його панi iнженерова та двiйко дiточок, дiвчатка восьми й шести лiт. Ледь урятували тодi, вiдбулися переляком, хоча й дуже сильним. Пан iнженер сам би пробачив, жiнчинi переживання теж не сильно переймали. Дiтей налякали до пiвсмертi, менша дiвчинка взагалi зомлiла. Словом, заплатив би мiй кумпель великий штраф. Пiзнiше казав: думав уже, як i за скiльки продасть коня з упряжжю, бiльше нема де грошей роздобути. Богу дякувати, знайшовся пан Геник, викрутив iз халепи.

– Хто такий?

– Адвокат.

– Ану-ну! – зацiкавився Клим. – Адвокат, кажеш?

– Теж менi – дивина! Цього добра у нашому Львовi навiть забагато, як для одного мiста. Вже не вживуться мiж собою. Хто спритнiший – той мае грошi. Задорого, скажу я вам, деруть iз простих людей. У вас так само?

– Всяко. Чим це скiнчилося? У твого… цього самого… кумпеля грошi, як я розумiю, не водяться?

– Зате магiстрат наш мае грубi грошi з того трамвая! – промовивши так, Захар Гнатишин розпрямив спину, розправив плечi, викотив груди i тепер сидiв на козлах iз виглядом переможця. – Спитаете, пане, до чого тут магiстрат? А я вам скажу! Той пан адвокат, котрий постукав у квартиру мого товариша, прийшов туди сам. З газетою в руцi, те число, де описували ту прикру пригоду. Ще й малюнок додали, на ньому колега намальований з перекривленим писком. Смiшно, тiльки ж не йому реготати. Так ось, пан адвокат його розшукав i каже: кобила ваша, шановний, рвонула з мiсця й

понесла, бо перепудилася, зачувши гуркiт електричного трамвая. Ще й побачила, як з-пiд колiс вирвався снiп вогню. То що, скажете, кобила в цьому винна? Чи, не дай Боже, ii власник, вiзник з багаторiчним досвiдом, якого всi колегi знають з кращого боку? Аж нiяк! Винен трамвай! І не чоловiк, котрий ним керуе, з нього нема чого взяти, найманий працiвник. Збиткiв потерпiлому пановi iнженеру завдав магiстрат. У той самий день, коли почав клопотатися в iмперському Мiнiстерствi транспорту про дозвiл розпрягати коней i переводити трамвай у Львовi на електричну тягу! Отак! Вiд президента мiста й треба вимагати грошей за завданi людям збитки!

– І вийшло?

– Чого б то не вийшло? Коли кумпель менi про то розповiв, я розiзлився.

– На кого?

– На себе! У мою голову таке б мало вступити! Бо потрусити президента мiста – це ж свята справа, хiба нi? Словом, за якийсь час приносить той пан Геник моему колезi свiже число тiеi ж самоi газети, «Кур’ер Львовскi». Розгортае й показуе. Там знову про нього написано, але вже без карикатури. Громадянин такий-то домiгся, аби магiстрат визнали винним у тому, що родина пана iнженера з Лодзi пережила прикрi моменти i зазнала збиткiв. Бо трамвай налякав кобилу, запряжену в дрожку, у якiй вони iхали у своiх справах на iменини до родича. Також вiдшкодування належить власнику кобили й дрожки. Бо той зазнав не менших збиткiв. Знаете, що я ще вам скажу? Перед тим вступив до мого товариша додому сам пан редактор «Кур’ера». Принiс йому аж сто корон, тiльки б чоловiк не слухав свого адвоката й не позивався потiм ще й до газети за образливий малюнок. Виграв би бiльше. Мiж iншим, пан адвокат, як про те дiзнався, дуже гнiвався. Виявляеться, таки збирався труснути в судi ще й пана редактора, бо добре справа пiшла, вирiшив ся не зупиняти.

Тут балакучий Захар Гнатишин порiвнявся з екiпажем, що iхав тiею ж вулицею в протилежний бiк, i вiдволiкся, привiтавши знайомого вiзника голосним: «Сервус!», пiднявши при цьому капелюха. У вiдповiдь почув: «Честь!», i товаришi на козлах розкланялися один одному.

Поки тривав короткий обмiн люб’язностями, Клим наново прокрутив у головi почуте.

Зi своеi, хай не такоi вже великоi, адвокатськоi практики не мiг пригадати випадку, коли б можна було дiйсно виграти позов проти мiськоi влади чи судитися iз самим генерал-губернатором Киева. Бiльше того – не знаходив нiчого схожого у справах старших колег. Здаеться, жоден киiвський адвокат не став би на такий завiдомо програшний шлях. Чого там – бери вище: у Харковi, Москвi, самому Санкт-Петербурзi такi процеси навряд чи можливi. Інакше газети давно б уже написали про подiбнi юридичнi прецеденти.

Виглядае, тут, у Львовi, справдi все iнакше. Практикувати буде непросто. Хоч Кошовий i не сподiвався, що пiде легко, та аж зараз прийшло остаточне розумiння: скiльки б часу вiн у мiстi не затримався, довго чи коротко, доведеться звикати до нових правил. Аби хоч наново вчитися не вiдправили. Бо доведеться, як не те, мести вулицi. Чи хоча б податися у вiзники. Захар як украiнець може скласти протекцiю.

Мiж тим, той повiв далi, явно загнуздавши улюбленого коника:

– Отже, шановний пане, подiбних випадкiв у нас вистачае.

– Позовiв до магiстрату?

– Наляканих коней! І якби ж то тiльки коней! Поки не проклали колiй, мiсто спало тихо. Передмiстя й нинi не скаржиться. А ось там, де живуть заможнi люди, спокою нема. Трамваi починають ходити рано, гуркотять i дзеленчать. Зимою ще можна щiльно вiкна зачинити, та й то не завжди допомагае. А коли лiто й так пече, чого за Львовом узагалi-то не водиться, бо дощi для цiеi пори року тут нормально… Словом, трамваi заважають спати. Панство ж у нас таке, як i у вас, i кругом, – любить довго понiжитися в лiжках. Для них ранок пiзно починаеться. А тут – грюкiт пiд вiкнами щодня, немов на залiзницi товарнi вагони вантажать! Кому сподобаеться? Мало кому. Особливо забудовникам та власникам дохiдних будинкiв.

– Чому?

– Бо вiднедавна бажаючих жити на вулицях, де iздять трамваi, поменшало. Дурне, що центр мiста й мiсця престижнi. Звiсно, продати можна. Квартиру здати в оренду так само не складно. Але вже не за ту цiну, яку правили до трамвая. Ледь не у половину менше. Що скажете на це?

Вiдповiдi у Клима не знайшлося. Судити про звичаi мiста, в якому був лише трохи бiльше двох годин, вiн не збирався, бо мiсцевим усе одно краще видно, тож навiть найменшу суперечку програе.

Замiсть того Клим вiдкинувся на трохи витерту шкiряну спинку сидiння й почав роздивляться, де це вiн iде.

Перше враження, отримане вiд розглядання вокзальноi споруди, зараз лише пiдсилилося й закрiпилося.

Довкола все виглядало величним, могутнiм, зведеним на вiки. Тут незримо витав дух консерватизму. Чоловiк молодий, Клим мимоволi вловлював це. Спершу прийшло вiдчуття, нiби опинився десь у склепi, серед сiрого холодного камiння. Та лиш на короткий час, швидко минувши.

Надалi майже витiснилося iншим – мiська велич лише здавалася такою непробивною й непорушною. Насправдi ж дрожка iхала мiж суча

ними, зовсiм не схожими одна на одну будiвлями, котрi лише на перший погляд виглядали похмурими й суворими. Те, що здалося Кошовому старосвiтським, навiть нагадало про читане в iсторичних книжках середньовiччя, в дiйсностi було гарно продуманим, добре впорядкованим та ледь не iдеально органiзованим.

Вулицi тут звивалися, сходилися, розходилися й знову збiгалися в зовсiм несподiваних мiсцях. Житловi квартали нагадували античнi лабiринти. Мiськi кам’яницi нiби зiйшли з колись улюблених Климом сторiнок лицарських романiв – не вистачало хiба воiнiв у страхiтливих обладунках та прекрасних дам iз букетами обабiч, на хiдниках та у вiкнах будинкiв. І все це дивним чином жило жваво. З одного боку – нiби й за знайомими Кошовому провiнцiйними звичаями, але насправдi – у своему, особливому, не зрозумiлому стороннiй людинi ритмi. Не надто широкi вулицi лиш доводили, наскiльки тутешнi жителi можуть бути близькi одне до одного.

Жодним чином не родичi. Навпаки, навряд чи у Львовi, де пiд двi сотнi тисяч народу, мiстяни знають одне одного, до чого Клим звик у Киевi, – можна пройтися вiд Бессарабськоi площi Хрещатиком через Прорiзну вгору до Софii, а звiдти – до Андрiiвського узвозу вниз, на Подiл, i за час прогулянки привiтатися з купою знайомих. Добра половина з них попросить передати уклiн татовi. Іншi поцiкавляться справами, i то не вияв гарних манер. Люди знають про те, хто зi знайомих чим займаеться. Тодi як Львiв, принаймнi так здавалося Климовi, своiм облаштуванням пiдкреслював зовсiм iнший рiвень стосункiв навiть мiж незнайомими людьми. Хай вони й живуть в одному мiстi, тiльки в рiзних його частинах.

Старе мiсто було головним на схiднiй околицi великоi iмперii.

Офiцiйно вважалося центром провiнцii.

Та водночас саме по собi периферiйним не виглядало – принаймнi тою мiрою, якою Кошовий звик сприймати губернськi мiста iмперii Росiйськоi.

А значить, тутешнi мiстяни мають бути далекi вiд того тотального братання й родичання, якi в характерi справжнiх провiнцiй. І збурити Киiв легше, нiж мiсто, яке завмерло у власнiй повазi та величi. Адже, навiть приiхавши до Львова вперше, Кошовий вiдчув, як усе довкола не лише мiняеться, а й готове до змiн i розвитку.

Бурчання вiзника Захара на адресу трамваiв – живе тому пiдтвердження: змiни помiтнi.

А отже, до них, пошпетивши, кiнець кiнцем звикаеш.

Тодi як середовище, завмерле в собi, всiляко опираеться будь-якому впливу ззовнi чи зсередини. Адже це принесе за собою бодай якiсь незручностi.

Закритий свiт дуже легко пiдiрвати зсередини. Й збити з пантелику його мешканцiв надовго, як не назавжди.

Це Клим мав нещастя вiдчути на собi. Й вiд цього спробував утекти, сiдаючи вчора у вагон на Киiвському вокзалi.

Поринувши в такi ось думки, Кошовий перестав крутити головою. Повз нього й надалi пропливали в неквапному ритмi установи, крамницi, салони, контори, кав’ярнi, житловi будинки. Якби вийшов з дрожки й пiшов би далi сам, напевне заблукав. І чим далi, тим менше Клим уявляв, куди саме доставляе його львiвський вiзник.

Тому зовсiм несподiванкою стало, коли Захар натягнув вiжки, зупинивши коня, i гаркнув:

– Приiхали, пане! Прошу дуже!

– Що?

– Нижнi Вали, кажу! Злазьте!

Роздiл третiй

Ласкаво просимо до Львова!

Кошовий пiдхопив саквояж, ступив на землю, запитально зиркнув на свого несподiваного поводиря.

Захар так само злiз iз козел. Жестом велiв пасажировi стояти, де стоiть, i неквапом рушив бульваром у напрямку, як помiтив Клим, банкiвськоi будiвлi. Не дiйшовши, ступив убiк, вирiзнивши серед пiшоходiв високого чоловiка в елегантному костюмi, круглому крислатому капелюсi та з легенькою тростиною в лiвiй руцi.

Складалося враження, що вiн байдикуе, бо мае помножений на натхнення вiльний час. Чоловiк походжав бульваром, граючись своею тростиною, яку тримав швидше для краси, як елемент вбрання – зовсiм не кульгав, край тростини не торкався бруку. Здавалося, вiн так граеться, iмiтуючи спритнi рухи циркового артиста. Люди довкола та iхнi справи високого, на перший погляд, не переймали зовсiм, прогулювався нiби без певноi мети. Навiть не схоже, що прийшов сюди на побачення – час для високого значення не мав.

Та, придивившись уважнiше, Клим зрозумiв: байдикування оманливе.

Насправдi погляд з-пiд крисiв швидко й ретельно обмацував кожного, хто з’являвся на маленькiй площi. А ще Кошовий помiтив – поява вiзника не пройшла повз увагу чоловiка з тростиною. Та вiн навмисне повернувся до нього фалдою, привiтавшись iз знайомим, що саме проходив повз, перекинувся кiлькома приязними словами. Дозволив собi помiтити Захара, лиш коли вiзник наблизився на вiдстань простягненоi руки.

Вiдбулася коротка розмова. Пiсля того Захар, глипнувши через плече, кивком пiдкликав Клима. Той пiдiйшов, i вiзник вiдступив убiк:

– Ось вам пан Юзьо, прошу дуже.

Зараз, коли новi знайомi стояли навпроти, Кошовий розгледiв, як гарно випрасуваний костюм Юзя, але при цьому комiр сорочки був розстебнутим на два гудзики, шию не прикрашала краватка

Це мусило справити, й напевне справляло, про нього враження як про людину дiлову i водночас – дуже демократичну. Зi мною можна без церемонiй, запросто, слухаю вас уважно: ось що говорив розстебнутий накрохмалений комiрець.

Гнатишин хотiв далi говорити з мiняйлом. Але той, угадавши намiри, рвучко смикнув рукою перед собою, немов засмикував вiконну фiранку.

– Маеш до мене справу? – Вiзник мотнув головою, знову вiдкрив рота. Мiняйло перервав: – То лiпше помовч. Бачили гадулу? – Тепер вiн звертався вже до Клима. – Рот не закриваеться, знаю я таких. Була колись гарна думка заборонити вiзникам балакати, коли везе людину. А то так захопиться, ще через плече зирить. На дорогу не дивиться, збивае живих людей. Може, самi поговоримо?

Високий глянув на Захара. Той, видно, звик до манер мiняйла, стулив писок, вiдступив, лишивши партнерiв сам на сам. Юзьо зосередився.

– Пан мае проблему? – запитав швидко. – Сподiваюсь, усе законно?

Вiдповiсти Кошовий не встиг. Бо Юзьо раптом намалював на продовгуватому лицi подив, а тодi повiвся зовсiм уже несподiвано.

Подався трохи вперед.

Витягнув шию – i пiдморгнув Климовi правим оком, навмисне стискаючи вiко сильнiше. Потiм, пiсля короткоi паузи, так само старанно моргнув лiвим. І вже нiби зовсiм на закуску, коротко клiпнув обома.

– Не кремпуйтеся,[23 - Кремпуватися (дiал.) – соромитися] прошу пана. Усе буде добре. Тут усi своi, маемо вiрити одне одному.

Клим зiтхнув, за звичкою торкнувся правого ока й мовив:

– Кажуть, тут у вас можна грошi змiняти.

– У нас не банк. Але можна, – кивнув Юзьо. – Тiльки курс буде iнакший. Вас влаштуе?

– Інакший – то який? – поцiкавився Кошовий.

Мiняйло глянув на вiзника, i той знизав плечима.

– Нинi не бачив.

– А що треба бачити? – не зрозумiв Клим.

– Пояснюю, аби знали на майбутне, – сказав Юзьо. – Є така система значкiв, придумана не тут i дуже добре працюе. Курс корони до iнших грошей визначають у Вiднi, отам. – Вiн мотнув головою кудись угору так, нiби це вiдбувалося в небеснiй канцелярii. – Значення доволi гнучкi. Тому передати вiдомостi можна телеграфом, як роблять банкiвськi установи. Он, бачите, бiля Ощадноi каси гуртуеться нарiд? То все жиди, чекають на телеграми. Але можна повiдомляти про курс iнакше – залiзницею. Практикуеться у середовищi iнших дiлових людей.

– Це як?

– Учора у Вiднi на вагон поiзда, що iде до Львова, поставили крейдою цифри. Ранiше домовлено про систему. Лишаеться потурбуватися, аби потяг зустрiли тут вчасно. Ось так ми на Нижнiх Валах знаемо не банкiвський, офiцiйний, а справжнiй курс корони.

– Вiдрiзняеться?

– Не на багато, – визнав Юзьо. – Але якщо пан оперуе великими сумами, така рiзниця може стати суттевою для вас. Змiнитися на вашу користь.

– Пан оперуе сумою в сто царських карбованцiв.

Витягнувши портмоне, Клим видобув та показав мiняйловi катеринку.

– Дозвольте?

Тонкi пальцi спритно вихопили купюру. Юзьо проробив iз нею швидкi й складнi для стороннього розумiння манiпуляцii, жмакаючи й роздивляючись на свiтло, при цьому тростини не випускав. Нарештi склав удвое, покрутив, нiби тримав незначний папiрець, не втримався – знову пiдморгнув.

– Для когось сума незначна. А для когось – цiлий капiтал. То вже як пан себе оцiнюе, – пояснив багатозначно. – Можу запропонувати вам обмiн за курсом, який я знаю станом на позавчора. За один царський рубль просили двi корони та тридцять крейцерiв. Зараз вiн може бути меншим, може бути бiльшим…

– Я не дрiб’язковий, – перервав його Клим, хоч прозвучало це й не зовсiм увiчливо. – До того ж поспiшаю. Іншим разом iз задоволенням поговоримо про фiнансовi справи. Правда, я на таких матерiях мало знаюся, але якщо треба для приемного знайомства…

– Для приемного знайомства базiкайте собi з кобiтами на Ринку,[24 - Площа Ринок, центральний майдан Львова, iсторичний центр мiста.] – мiняйло теж вирiшив вiдкинути зайвi церемонii. – У нас дiлова оборудка. Тож двiстi тридцять корон. Маете.

Юзьо занурив купюру в кишеню пiджака. З iншоi, пiдхопивши тростину пiд руку, витяг пухкеньке портмоне, щiльно натоптане купюрами рiзного достоiнства. З одного боку – стосик австрiйських корон, з другого – окремо перекладенi банкноти iншого походження. Вiдрахувавши Кошовому двi сотеннi банкноти, вiн сказав:

– Тримайте оце. Зараз пошукаю решту.

Кошовий мотнув головою.

– Щось не так?

– Усе так, пане Юзьо. Менi все дрiбнiшими, коли ваша ласка.

Знизавши плечима, мiняйло акуратно склав крупнiшi грошi на мiсце. Послинив пучки пальцiв, витягнув меншi. Сказав, скiльки то буде, i Клим старанно перерахував, так само змочивши пальцi слиною. Кивнув – усе вiрно, поклав грошi в гаманець, не стримався – переможно ляснув ним по розчепiренiй долонi.

Зовсiм поруч немов бичем клацнуло:

– Злодiй! Злодiй! Ловiть злодiя!

Кошовий здригнувся.

Вигук пролунав таки несподiвано. Схоже, його новi знайомi теж нiчого такого не чекали.

Та вже наступноi митi мiж ним та Юзьом стрiмкою блискавкою пролетiв утiкач.

Роздивитися його

лим не встиг – на швидкостi його зачепили плечем. Заточився, скрикнув, ледь не втратив рiвновагу. Наступний поштовх, уже в спину, виявився ще мiцнiшим. Тепер адвокат уже падав на колiна, витягнув руки вперед, аби не заорати носом. Правиця розтиснулася, гаманець вилетiв, упав на брук, вiдлетiв на лiкоть, як не бiльше. Уже приземлившись на чотири, намагаючись не зважати на раптово зчинений гармидер, Клим сiпнувся за гаманцем, та враз на руку хтось сильно наступив.

Кошовий зойкнув не так вiд болю, як вiд раптовостi всього, що вiдбулося. Не стримався – вилаявся. У вiдповiдь теж почув лайку, та не на свою адресу: проклинали втiкача, через якого все закрутилося. Мить – i Климовi вже допомагали пiдвестися. Хтось дбайливо обтрушував пiджак, iнший сунув до рук упущеного гаманця.

– Тримайте, тримайте, то ваш, пане!

Стиснувши потерту шкiру, адвокат голосно подякував, сам не знаючи кому.

Поклав гаманець у кишеню.

Видихнув.

Нiби маленька пригода, буденна, нiчого не значить. А все одно забагато для людини, котра щойно приiхала в незнайоме мiсто. Поки поправляв одяг та трiпав трохи забрудненi колiна штанiв, довкола все заспокоiлося так само швидко, як збурилося. Нижнi Вали поверталися до звичного життя, i до Кошового знову пiдступив Юзьо. Тепер уже не клiпав, забавляючись, виглядав стурбованим, поцiкавився, взявши за плече:

– З паном усе гаразд?

– Тю… Що то було?

– Батярськi забавки, бiгме, – мiняйло погрозив тростиною в той бiк, куди вочевидь побiг злодiй, якого намагалися зловити. – Такi не зарiжуть, то не справжнiй кримiнал. І навiть можуть бути несправжнi лови злодiя.

– Тобто?

– А отак! – розвiв Юзьо руками. – Закортiло хлопцям здiйняти бурду, людей збаламутити. Не скажу, що то звичайна справа. Часом полiцiя таки по когось iз них та й приходить.

До Кошового враз дiйшло, чого йому бракувало.

– Справдi, полiцiя! – вигукнув вiн. – Нiхто не кличе полiцiю! Злодiя ж ловлять!

– О! – пiдхопив Юзьо. – Пан приiжджий теж помiтив! Слухайте, були б то справжнi, не батярськi лови, полiцiя б уже спiймала злодiя. Бачте, площа невелика. Виходiв iз неi небагато. Ззовнi злапати втiкача просто, тим бiльше, панiв полiцiянтiв у цiй частинi мiста не бракуе.

Поруч кахикнули – це нагадав про себе вiзник.

– Так ми iдемо далi, пане?

– Довго ще?

– Та де, зовсiм поруч.

Прощаючись, Юзьо приклав два пальцi до краю капелюха, вiдсалютував.

Клим повторив його жест. Коли мiняйло не стримався й знову моргнув, не надто здивувався.

Далi обiйшлося вже без пригод.

Захар зупинив коня бiля тротуарноi бровки навпроти масивноi брами, вказав на номер будинку, доповiв:

– Прошу дуже, приiхали. Нижнiй Личакiв.

Потрiбний будинок виявився триповерховим, з ошатним доглянутим фасадом. Трохи далi височiв на стовпi лiхтар, уквiтчаний легковажним зеленим вiночком, що помiтно розбавляло величну атмосферу. Вирiшивши неодмiнно прогулятися вулицею ще сьогоднi, i особливо – пiд вечiр, при лiхтарному свiтлi, яке напевне зробить усе довкола загадковiшим, Кошовий ступив на хiдник.

– Скiльки буде?

Не дочекавшись вiдповiдi, полiз по гаманця, знов ляснув по розчепiренiй долонi, демонстративно поплював на пальцi, вiдкрив.

Грошей не було.

Взагалi.

Спершу Клим подумав – здалося, такого не мае статися. Поклав не туди, куди завжди, й зараз купюри лежать собi в iншому вiддiленнi, посмiюючись. Сiпнув пальцями – порожньо. Хiба глибоко примостився папiрчик, складений у кiлька разiв. Клим знав, що то, але все одно витягнув. Записана львiвська адреса. Та сама, вивчена ним напам’ять.

Розгублено пiднiс очi, наштовхнувся на погляд Захара Гнатишина.

– Ти ж сам бачив… Я клав сюди…

– Нема, – мовив вiзник. – Були, то правда. Зараз нема.

– Куди… Мабуть, випали. Я роззява, поклав не туди, – Кошовий заметушився. – Поiхали, поiхали. Їх напевне хтось пiдiбрав. Ти ж там знаеш декого. Хоча б того Юзя… пана Юзя…

– Можна пана Юзефа, – нагадав Захар.

– Та хай собi Юзеф – вiн же не забере собi! То ж знайомий твiй!

– А йому вашi грошi й не треба, – гмикнув вiзник. – То «чорна бiржа», на Вексклярськiй. Але ж пан Юзьо – не чорна душа. Чесний дiлок. Повз його очi нiчого там не падае. Вгледiв би – тут же пiдiбрав та вiддав.

– А де ж…

– Забудьте.

– Тобто?

– Отак. Зовсiм забудьте. Виглядае, то такi були злодii. Серед батярiв рiзнi трапляються.

Климовi вже не треба було нiчого пояснювати. Чiтко вiдтворив у пам’ятi недавню халепу. Ось вiн бере грошi в мiняйла, кладе у гаманець. Сховати не встигае – за ним точно вже стежать. Гайнули ззаду, навмисне пробiг верткий крадiй мiж ним та Юзьом, хоч мiг оминути. Поштовх, дii вiдпрацьованi давно. Гаманець випадае, точнiше – його вибивають. Тут же на коротку мить заступають. Щойно роззява оговтуеться, повертають назад. Декорацiя така, нiби його просто дбайливо пiдняли, аби справдi нiхто не спокусився.

Мав Кошовий знайомих у кримiнальнiй полiцii Киева, водив дружбу з газетярами, адвокатовi без зв’язкiв iз пресою нiяк не можна. Дечого наслухався. Тож нiчи

новим тутешнi спритники не здивували. Дiють у таких випадках зазвичай трое. Один, граючи злодюжку, вибивав здобич. Другий прикривае, поки третiй вичищае гаман. Вiн же повертае втрату власнику. Причому жодного розгледiти не вдаеться нiколи. Раз – i розчиняються, розходяться колами по водi.

Та вiд розумiння схеми легше не стае.

– І що тепер? – запитав Клим.

– Теж хотiв би знати, – у тон йому вiдповiв вiзник.

Рiшення не забарилося. Воно ж очевидне, адже вони…

– Ми приiхали. Нам сюди, – сказав Кошовий.

– З цього менi яка користь? Безкоштовно доiхали. Я все розумiю, звiсно, й дуже перепрошую, але витратив на вас, пане, кiлька годин. Мiг би заробити, замiсть того спiвчуваю чужому горю. Попереджаю – розписок не беру.

– Розписок?

– Боргових. Трапляеться, погуляють пани дуже добре, доставляеш iх, п’яненьких, а вони аж бiля брами хапаються за серце: грошей нема. Видирають аркушi iз записникiв, пишуть такi-от векселi. Потiм ще бiльше часу тратиш, аби борг дiстати.

– Господи, хiба я прошу в борг? Мiй товариш напевне вдома! Отримав листа, вiдписав – чекатиме. Я пiднiмуся до нього, або ще краще – ходiмо разом! Пан Сойка розрахуеться, я йому все поясню.

На лицi вiзника враз з’явився новий вираз. Таким Клим його вже бачив зовсiм недавно, коли Захар показував йому дендi-мiняйла пана Юзя.

– Ви сказали – пан Сойка? Чи я не помилився – отут, у цьому будинку, мешкае адвокат Євген Сойка?

– Ти хiба знаеш його?

– Особисто не знайомi. Хоч нашим братом вiн не гребуе. Це ж той самий пан Геник! Вiн витягнув мого кумпля з халепи, допомiг вiдсудити в магiстрату збитки!

– На Євгена Павловича це все дуже схоже, – промовив Клим.

Насправдi не знав, чи властиво Сойцi прокручувати саме такi справи. Адже не бачив його давно, з того часу, як той виiхав iз Киева назавжди.

– Коли так, тим бiльше питання знiмаеться, – повiв далi Кошовий. – Довiряете пановi Сойцi?

– Пiсля того як вiн урятував кумпля – йому единому довiряю.

– Так гайда!

Ляснувши вiзника по плечу, Кошовий схопив саквояж та поспiшив до брами.

Назустрiч, швидше вiдчувши появу вiзитерiв, нiж побачивши iх зi свого мiсця, вже квапився двiрник. Тлустий, пишновусий, червона картоплина носа виглядала не частиною обличчя, а так, мов якийсь бешкетник зле пожартував, прилаштувавши ii абияк в середину писка, коли той спав.

– Ми до пана Сойки! – вигукнув Клим, потiм похопився, привiтався: – Доброго дня вам!

– Пан Сойка не попереджав, – почулася поважна вiдповiдь.

Двiрник навiть по-хазяйськи впер кулаки в боки, наче збираючись просто зараз прогнати непроханих гостей. Та головне – тримався, нiби вони справдi намагаються зайти на його приватну територiю.

– Тобто вiн удома? – перепитав Кошовий, узявшись за браму.

– То не мае значення.

– Слухай, земляче, я з Киева. Давнiй товариш пана Сойки! Вiн на мене чекае!

Двiрник знизав плечима. Не виглядало, що готовий мiняти гнiв на милiсть.

– Пан Сойка – людина вiдома. Наш пан домовласник його поважае. Значить, його слово так само закон i для мене. А пан Геник менi не давав стосовно вас окремих розпоряджень.

– Тьфу ти! Вiн удома чи його нема? – вигукнув Клим, вiдчуваючи черговий приплив розпачу, i тут же сам знайшов вiдповiдь: – Удома, у себе! Де ж йому бути!

– Звiдки це ви знаете? – пiдозрiло поцiкавився двiрник.

– Тут нiчого спецiального знати не треба. Аби твого пана Геника не було вдома, ти б, земляче, не стояв тут таким цербером. Заходьте, шановнi гостi, цiлуйте замок, раз кортить. А так ти не знаеш, що робити. Бо, схоже, пан Сойка велiв казати – його нема i для кого. Чи iнакше глянемо: вiн е не для всiх, i ти дiстав чiтку вказiвку, кого пускати, а кого – нi. Хоча навряд чи ти маеш таке право – не пускати вiдвiдувачiв до пожильцiв, коли бiлий день. Висновок який, знаеш?

Двiрник, явно не очiкуючи такоi стрiмкоi словесноi атаки, мовчки похитав великою кудлатою головою.

– Заплатив за це тобi пан Сойка. Як кажуть у нас цигани, позолотив ручку. Нiчого, не журися. Я скажу пановi Генику: ти робив усе вiрно, чесно й сумлiнно. Мо’, вiн тобi ще пiдкине кiлька крейцерiв.

Останне припущення прозвучало так переконливо, що двiрник уже не гарикався – вiдчинив браму, пустив гостей до парадного. Боковим зором Кошовий вловив його простягнуту, складену човником правицю, красномовно ляснув себе по кишенях. Вiзник же, котрий сунув слiдом, на мить зупинився, витяг i поклав у човник власну монетку. Коли ж рушили, пробурчав Климовi в спину:

– Так само будете виннi. Не платитиму ж я за вас кругом.

– Розберемося! – вiдмахнувся Кошовий, в якого чомусь стрiмко полiпшився настрiй.

Розташування сходiв тут було для киiвського адвоката не дуже звичним.

Пройшовши головний хiд та оминувши його, Клим пiднявся сходами на широку веранду з бильцями, котра вiдкривала вид на двiр iзсередини й вела прямо до потрiбних дверей. Уявивши, як воно – коли отак, серед ночi, повертаешся п’яним, це ж в’язи можна легко скрутити, Клим нарештi дiстався кiнцевоi мети.

Видихнув.

Замолоти

у дверi.

Коли звiдти нiхто не вiдповiв, почав грюкати сильнiше. Вiд такого будь-який запеклий сплюх мав прочуняти. За Євгеном Сойкою ранiше не водилося звички валятися в лiжку довго, та звичкам властиво мiнятися…

Тю, скiльки можна спати. Навiть для ледаря занадто. А пан Геник, судячи з почутого, байдикiв у Львовi не бив.

Чергова порцiя ударiв знову не дала результату. Зсередини нiхто не рухався.

Там, здаеться, взагалi не було живоi душi.

Але ж якби Кошовий помилився i Сойка вийшов зранку у справах, для чого тодi двiрнику з бульбастим носом морочити iм голову… Отакий вiн капосний, вирiшив показати тут свою владу…

– Чого б ото лупати! Знадвору вас чути!

Нi, не схоже. Двiрник уже сам пiднявся на поверх, стояв на верандi й вiдсапувався.

– Ти ж казав – пан Геник удома! – дорiкнув Кошовий.

– Вiн i е вдома! Повз мене не проходив, бiгме! Повз мене взагалi тут нiхто не пройде! – скипiв бульбастий. – Попередив мене ще вчора, ви правильно вгадали, пане! Мовляв, нинi працюватиме вдома, нiкого не пускати. Про кожного окремого доповiдати, й то коли кричатиме – домовлявся, призначено, як ви оце тут! Вiдiйдiть!

Тепер уже двiрник молотив у дверi. Клим визнав – кулаки в того значно сильнiшi за його власнi. Гуркiт, припустив вiн, уже розбуркав би навiть сплячу красуню з тiеi староi казки…

Стукiт затих.

– Щось не те, – промимрив двiрник, пошкрiбши свого круглого носа. – Щось не так.

Нiби думки Климовi прочитав.

– Дверi якось можна вiдчинити без жильця?

– Можна все. Власнику тiльки треба сказати, пановi Зiнгеру. Але чи треба…

– Слухай, пан Сойка не виходив нiкуди! Сам же божишся! Вiн не старий, але старший за мене на п’ять рокiв! Хтозна, мiг захворiти! Серцевi напади хапають i не дуже старих чоловiкiв, я про це в газетах…

– Ну, з вашими газетами! – скривився двiрник. – Не в газетах справа. Пан Геник якось менi обмовився про щось подiбне. Питаю не так давно: як, мовляв, вашi справи, пане Генику? То завжди говорить – добре, а тодi пожалiвся, нiби в грудях ние. Я ще поспiвчував, не без того…

Терпець Кошовому урвався. Вiн уже не зважав навiть на вiзника, котрий весь цей час похмуро мовчав, стежачи за подiями з-пiд лоба, вiдчеканив:

– Бiжи по власника!

– Пощо власник?

– Тьху ти! Ламати дверi без його присутностi не маемо права! І доктора треба, про всяк випадок.

– Пощо лiкаря?

– О Господи! Болiло в грудях, рiзне може статися.

Бульбастий уже не сперечався – потупцяв виконувати. Захар Гнатишин вперся об бильця гузном i завмер в очiкуваннi розрахунку з таким кислим виглядом, що вiд самого цього Климовi зробилося недобре.

Домовласник, череватий еврей з рясно вкритим крапельками поту лицем та рiдкими кущиками волосся на видовженому черепi, прибiг дуже швидко. Тараторив – не лiзе в особисте життя жильцiв, принципово не тримае в себе запасних ключiв, аби не було спокуси прийти, коли нiкого нема вдома. Ще й почав казати, як iншi, не дуже совiснi пани часом чинять iнакше. Кошовий остаточно забув про чемнiсть, тупнув ногою, грюкнув носаком об зачиненi дверi. Бiльше нiчого пояснювати не треба: товстун розпорядився нести сокиру.

Бiля дверей довелося поратися довгенько. Виявилися мiцними самi по собi, й двiрник, оглянувши все, порадив краще зняти з петель, аби не вирубувати замок. Лисий дав добро, вiзник тепер уже прийшов на допомогу, пiдключився – самого пройняло, стало цiкаво. Удвох, пiдважуючи, де треба, сокирою, мужчини зняли петлi, вiдсунули дверi вбiк. Домовласник не зайшов – заскочив першим.

Клим заходив за ним, коли почув надривний крик, водночас повний розпачу й переляку.

Готуючись до найгiршого, забiг, вiдштовхнувши лисого на ходу.

Побачив спершу чоловiка долiлиць на пiдлозi.

Тодi – темну пляму круг його голови.

Пiстолет, накритий правицею.

І вже потiм – запненi штори, зачиненi вiкна.

– Полiцiю сюди, – вичавив iз себе.

Вiдразу додав:

– Усiм лишатися тут, чекати. Не заходити всередину. Я побуду, сторожитиму.

І лише потiм рявкнув, притупнувши ногою:

– Геть звiдси! Геть! Пiшли, я сказав!

Роздiл четвертий

Знайомство за Гратами

Коли ключ клацнув, повертаючись у замку, щось клацнуло заразом i в Климовiй головi.

Весь час, поки його конвоювали до полiцiйноi дiльницi, Кошовий не мiзкував над тим, у якiй небезпечнiй для себе iсторii опинився. Навiть не намагався впорядкувати думки, складаючи бодай приблизний план подальших дiй.

Не мiг згадати, як називаеться той стан, котрий вiн переживае нинi. Так напружено пригадував, аж голова заболiла.

До батька часом заходив приятель, професор, котрого Кошовi називали давнiм другом родини. Вiн вважався авторитетом у лiкуваннi душевних недуг. Востанне заходив зовсiм недавно, щойно Клима випустили з тюрми. Тодi в розмовi й вжив новий медичний термiн, котрим описуеться явище, яке лише починають дослiджувати колеги в Європi. Фаховi журнали вже писали: мовляв, у хворих, особливо – епiлептикiв, часто проявляеться нав’язлива iдея, коли здаеться: те, що вiдбуваеться з ними

епер, уже вiдбувалося ранiше. Чи то в минулому життi, чи увi снi, чи взагалi – в iншiй тiлеснiй оболонцi. Особливу цiкавiсть це явище викликало через те, що частина подiбних розповiдей виявлялася досить правдивою. Ось коли вченi згадали всi описанi випадки ще з часiв, коли епiлептикiв числили мало не Божими людьми. Вважалося, пiд час нападiв на них сходять видiння. Через це юродивих надiляли пророчими властивостями. Ще й платили чималi грошi, аби бути присутнiм при входженнi такоi людини в транс.

Тепер же, з початком нового, чи не найосвiченiшого столiття за всю iсторiю людства, знайшлися способи уважно дослiдити й такi феномени.

Звiсно, нарiкав професор, дрiмучiсть Росiйськоi iмперii – вiд корiння, вiд сохи. Небом уже ширяють аероплани, в мiстах з’являеться електричне освiтлення, розбитими дорогами iздять автомобiлi – а бiльшiсть людей нiби зачаiлася. Сидять тихо, сопуть люто й чекають на сигнал, пiсля якого можна без зайвих вагань спалювати на кострищах еретикiв-чорнокнижникiв. Та все одно хай зi скрипом, але все нове з Європи вже починае доходити до iмперських околиць. Чого там: по губернiях навiть швидше – у Петербурзi чи Москвi загубиться, проскочить повз надто пильну увагу влади, а десь у Киевi чи Одесi зачепиться. Просторiкуючи так у своiй улюбленiй фрондерськiй манерi, професор повiдав: европейськi лiкарi вже придумали згаданому явищу окрему назву. Саме зараз почали дискутувати довкола неi в наукових колах. До таких мiст, як Киiв, доходять, звiсно, лише слабенькi вiдголоски. Але й цього поки досить.

Тож Клим мучився, судомно згадуючи, iз чим мае справу. Лише коли почув клацання в замку, зринуло нарештi: dеj? vu – ось як воно називаеться!

Тiльки на вiдмiну вiд слабих на розум Кошовий точно знав, що нiякого dеj? vu в нього немае. Тюремна камера йому не наснилася. Навпаки, вiн повертався до неi, не минуло й двох тижнiв. А вiн же виiхав до Львова, вiдверто кажучи – втiк, назвемо речi своiми iменами, аби уникнути в’язницi та iнших неприемних речей, приготованих для таких, як вiн, росiйськими законами.

Вiдчинилися важкi дверi. Не чекаючи спецiального запрошення, Клим переступив порiг буцегарнi. Очi вже звикли до тьмяного свiтла, розгледiли – тут, крiм нього, лише один мешканець. Кошовий уже хотiв привiтатися. Але незнайомець, якого вiн iще не встиг до пуття роздивитися, спритно пiдхопився з дерев’яного настилу, поспiшив до дверей, вигукуючи:

– Пане Зарембо! Пане Зарембо! Менi вже виходити?

Говорячи, чоловiк ковтав лiтеру «р». Не гаркавив грубо, мов залiзом по шершавому, але й не так м’яко, нiби дзвiночок дзвенить. Просто не вимовляв. Природа не дала йому вiд народження такоi можливостi. Тож прiзвище наглядача прозвучало як «Заемба», довiвши при цьому Климовi: його сусiда по камерi в полiцейському вiддiлку зовсiм не новачок. Знати, як звуть тюремника, може лише досвiдчений кримiнальник.

– Куди спiшите, пане Шацький? – байдуже вiдповiв наглядач. – З вашою справою будуть розбиратися ще довго. Серйозна рiч, самi ж знаете.

– А ви, пане Зарембо, – ви хiба не знаете Йозефа Шацького! – вигукнув той, i в голосi звучали неприхованi нотки розпачу. – Шацького знае половина Львова…

– …iнших Шацький знае сам, – завершив полiцейський, i Климовi стало ясно: фраза ця йому так само знайома й навiть приiлася. – Тiльки що я можу зробити? Є серед нас люди, про яких часом дiзнаешся таке, вiд чого волосся стае сторчака. Знаете, скiльки такого народу проходило хоча б через оцю камеру?

– Шацького це не стосуеться! – розорявся той, у запалi вiдсунувши Клима, нiби вiн був стiльцем чи iншим елементом меблювання. – Я був без подвiйного дна й лишаюся таким до кiнця свого життя! Менi це подобаеться! Менi так дуже комфортно жити! Моя панi Шацька час вiд часу закидае: з тобою, Йозефе, нецiкаво, був би ти менi здоровий! Ти не вмiеш дарувати сюрпризи! Завжди вiдомо, що подаруеш на iменини, де купиш, у кого купиш, за скiльки купиш i як довго торгуватимешся при цьому! Хiба я схожий на того, хто виношуе недобрi задуми? Пане Зарембо…

– Та замовкли б ви, пане Шацький! – гримнув наглядач. – Я й сам вас дуже добре знаю! А ще краще вас знае ротова порожнина моеi старшоi сестри! Вона менi вже не перший рiк доводить – ви шахрай, а не зубний лiкар.

– Бог iз вами, пане Зарембо! Якби я був шахраем, хiба б ваша старша сестра стiльки рокiв була моею постiйною та улюбленою пацiенткою?

Тепер уже полiцейський ступив за порiг камери. У Клима склалося враження: тут вiдбуваеться щось подiбне до сiмейноi сцени, i вiн цим двом заважае. Так i кортiло запитати нiби мiж iншим: «Панове, може, я б той, пiшов собi?»

Тим часом наглядач уже навис над своiм вiзавi:

– Якби наша родина мала iншi фiнансовi можливостi, пане Шацький, моя сестра, так само як моя дружина й моi дiти, давно б забули дорогу до вашого кабiнету! Але поки з усiх зубникiв Львова нам по кишенi лише ви.

– Чим же ви незадоволенi, пане Зарембо? Придумали нову рекламацiю?

– Нi, та сама рекламацiя! – Полiцейський помiтно накручував себе. – Моя сестра не

стигае вилiкувати у вас один зуб, як за мiсяць уже мае йти лiкувати iнший! Ми намагаемося обмежити кiлькiсть вiзитiв до вас хоча б чотирма на рiк. Але ж потiм доводиться наново платити за лiкування тих зубiв, котрi ви вже один раз приводили у порядок! Ви навмисне так робите, пане Шацький! Ви дуже, дуже хитрий чоловiк! – Заремба простягнув руку, помахав пальцем перед лицем арештанта. – Маете знання та вмiння, щоби привести до ладу рота моеi сестри! Не говорячи вже про мою жiнку! Та де! Ви робите все, аби наша родина лишалася вашими пацiентами до скону вiку! А пiти до iншого лiкаря ми не годнi! Бо тi правлять за ту ж процедуру значно бiльше! Тому не кажiть менi бiльше нiчого, пане Шацький! Я не здивуюся, коли все, в чому вас звинувачують, таки виявиться правдою.

Шацький хотiв сказати щось у вiдповiдь. Та наглядач не слухав – лиховiсно блимнув на прощання й пiшов, залишивши нових спiвкамерникiв наодинцi.

Ключ ще повертався зовнi, зачиняючи замок, а Йозеф уже смикав Кошового за рукав:

– Нi, ви чули? Шановний, ви бачили десь iще такого печерного невiгласа, як оцей пан з полiцii? Хотiв би я знати прiзвище того мудрагеля, котрий напоумив його: мовляв, зуби можна вилiкувати раз i назавжди! Такого не може дозволити собi навiть пан найяснiший цiсар! Уже не згадую про Папу Римського, хоч наша сiм’я й вiдвiдуе синагогу, а не костел. Коли вже на те пiшло – рабини теж мучаться зубами i час вiд часу лiкують iх. Нiхто ще не змiг вилiкувати всi своi зуби раз i назавжди! Їх у всякоi людини тридцять два. Тож не дивно, що, коли закрили дiрку в одному, за якийсь час може заболiти iнший, зовсiм у протилежному кутi. Через те я й став зубним лiкарем, а не хiрургом.

Ось тобi й досвiдчений кримiнальник…

– Через – що? – перепитав Клим, аби пiдтримати розмову, адже Шацький зараз говорив до нього й напевне чекав чогось у вiдповiдь.

– Зуби, шановний, зуби! Якщо я видалю хворому запалену слiпу кишку, в нього бiльше не буде апендикса. Вiн видужае i нiколи вже з цiею хворобою до мене не прийде. Зубiв же в людини тридцять два. Багато роботи. До речi, хочете, вiдкрию секрет?

– Який?

– Не страшний. Вам стане ясно, чому цей Франик Заремба до мене сiкаеться. Через сестру.

– Я чув. Вiн вважае, що ви махлюете. Не до кiнця лiкуете ii зуби, аби мала привiд прийти ще.

Шацький ступив крок назад, тепер уже змiряв Кошового уважнiшим поглядом, склав губи дудочкою, поцмокав, хитаючи при цьому головою, потому мовив:

– Як ви сказали? Махлюете? Цiкаво, тут не часто так говорять. Ви ж не мiсцевий, так? Ви приiхали до Львова, аби вас тут заарештували й кинули за грати у вогкий каземат. Та ще й до пари з Шацьким. Так?

– Не зовсiм, – Клим не стримав посмiшки. – Я взагалi не збирався потрапляти анi в полiцiю, анi тим бiльше – в тюрму. Мiж iншим, тут не так уже i вогко. Я бачив справжнi каземати, можете повiрити.

– Австрiйськi тюрми, кажуть, не найгiршi, – легко погодився Йозеф. – Хоча… Коли йдеться про мiсця, де людей тримають у неволi, не знаю, чи буде коректним говорити про якiсть перебування за гратами. У Францii, у часи Луi Тринадцятого, здаеться, та й не тiльки цього Луi, дворяни могли самi за себе платити, коли опинялися в Бастилii. Були б грошi – камера знайдеться.

Кошовий кивнув у бiк забраного гратами вiкна.

– Отам – початок двадцятого столiття, а не середина шiстнадцятого. І не Францiя.

– Прекрасно. То й що?

– Сьогоднi в нас дворянин за гратами – рiдкiсть.

– Ви точно не пiдданий Його Величностi Франца-Йосифа! – вигукнув Шацький.

– Взагалi-то ви маете рацiю. Але чому так вирiшили?

– Видно, шановний. Шацький бачить i чуе! У нас тут суд не розбирае, шляхетна постала перед ним особа чи низького походження. Усе залежить вiд того, в кого з пiдсудних кращий адвокат. Але якщо викрутитися не вийде, то прокурор уже не скупиться, вимагаючи покарання. Пiдозрюю, там, звiдки ви приiхали, з iнститутами правосуддя щось не так, я правий?

Кошовий укотре торкнувся пальцем ока, вiдповiв:

– На жаль. Тiльки, раз довiряете тутешнiм законам, чому боiтеся? Вас же iще не судили, як я розумiю. Маю певне уявлення про цi процедури. І мене, i вас поки затримали. До з’ясування, так би мовити. Якщо ви нi в чому не виннi, розберуться й вiдпустять.

– Щодо цього, шановний, у мене нема жодних сумнiвiв! – мовив Шацький. – Мене ображае сама пiдозра, за якою я тут! Я ж так i не пояснив, чому Франик Заремба сiкаеться. Коли його сестра вкотре пожалiлася, а суть ii претензiй до мене як до зубного лiкаря ви чули, я мав необережнiсть порадити тiй панi вирвати собi всi зуби. Назавжди. І поставити вставну щелепу. Штучнi зуби. Теж назавжди. Розмова була у присутностi брата! Як думаете, таке пробачаеться?

– Думаю, не завжди. – Клим знову не стримав посмiшку.

– Так от, пiсля того Заремба при потребi здатен повiрити, що Йозеф Шацький ночами таемно солить людське м’ясо!

– Вас аж у такому звинуватили?

– Не виключено, що щось подiбне попереду, – кивнув Шацький. – Поки що розмах не той. Менi закинули пiдпiльнi аборти. Уявляет

? Менi! Я двадцять рокiв лiкую зуби! У мене бездоганна репутацiя! Сказати, що Шацький практикуе незаконне позбавлення жiнок плодiв легковажностi, – це все одно… – Вiн спробував знайти потрiбне порiвняння, не змiг, натомiсть далi добирав уголос: – Це гiрше, нiж… нiж…

– Нiж аби тебе затримали бiля трупа, який ти сам виявив та ще й викликав полiцiю, – вирвалося у Кошового. – Годиться?

Спiвкамерник замовк. Якийсь час дивився на Клима, немов почуте стало для його розумiння чимось неосяжним. А потiм випалив, нiби саме це питання стало для нього найважливiшим:

– Я перепрошую шановного пана, але чого це ви менi весь час моргаете правим оком, наче дiвка з Академiчноi вулицi? Ще раз дуже перепрошую…

Всю свою невеселу одiссею Кошовий переповiдати не мав намiру.

Анi Йозефу Шацькому, львiвському стоматологу, своему новому знайомому, анi кому б то не було iншому сповiдатися також не думав. Кримiнальнiй полiцii – поготiв, не кажучи вже про полiтичну, яку iсторiя неблагонадiйного киiвського адвоката зацiкавить напевне. Збирався переказати Євгеновi Сойцi, бо в листi всього не опишеш. Перлюстрацiю й цензуру не скасував у Росiйськiй iмперii навiть вiдомий царський Манiфест, випущений у буремному жовтнi тисяча дев’ятсот п’ятого року.[25 - Височайший Манiфест 17 жовтня 1905 року, пiдписаний росiйським царем Миколою ІІ на хвилi революцiйних протестiв. Розширював права та свободи громадян Росiйськоi iмперii. Був фактично скасований 3 липня 1907 року, коли Микола ІІ оголосив достроковий розпуск Державноi думи та запровадження змiн до виборчоi системи.] А рiк тому, пiсля його скасування, все повернулося, ще й сторицею. Не аж така таемниця – бути звинуваченим як поплiчник дiяльностi заборонених антидержавних органiзацiй, перебувати пiд слiдством та провести цiлих три тижнi у казематах «Косого капонiра», киiвськоi полiтичноi тюрми. Його ж випустили, хай цiною неймовiрних зусиль, докладених батьковими знайомими. Ще й дозволили залишити краiну. Клим тодi не замислювався, на емiграцiю вирушае чи тiльки пересидить за кордоном, поки все остаточно вляжеться. Звiльнення, закриття справи та виправленi без затримки документи – усе це не робило Кошового небезпечним та потенцiйним порушником австрiйських законiв.

Тим не менше, вiн вирiшив не особливо розводитися про свое недавне минуле. Хоча б тому, що сам не дав усьому однозначноi оцiнки. Як треба було дiяти: сидiти й не рипатися, коли проти унiверситетських друзiв клепали справу з явним зашморгом у вироку, – чи стати одним iз них, залишити щойно почату практику та пiти за чужим прикладом на нелегальне становище. У ньому тiльки на перший, дуже побiжний погляд сама романтика з паролями, явками, перевдяганнями, гримуванням i частими змiнами машкари – щось подiбне до практик Арсена Люпена, героя нових французьких сенсацiйних новел, написаних таким собi мсье Лебланом,[26 - Французький письменник i журналiст Морiс Леблан (1864–1941), вiдомий своiми творами про полiцейських та iхнi пригоди. Серед iнших, створив образ джентльмена – грабiжника Арсена Люпена.] котрi Клим iз захватом прочитав недавно.

Насправдi ж сахатися власноi тiнi й поступово деградувати, перетворюючись на типового вигнанця, Кошовий не мав намiру. Простiше прийняти волю у виглядi подачки вiд свого слiдчого, жандармського ротмiстра з постiйно червоним лицем, розiрвати всi налагодженi стосунки кiлькома рiзкими вiдчайдушними рухами – i виiхати у невiдомiсть, на Захiд, сiвши на поiзд до Львова…

Навiть у такому, максимально стислому виглядi Кошовий вирiшив не переповiдати Йозефовi Шацькому iсторiю своеi появи в мiстi. Обмежився поясненням: потрапив через збiг обставин до в’язницi, де пiд час допиту жандармський слiдчий надумав освiжити пам’ять арештанта, покликав до кабiнету двох служак, i костоломи так захопилися, що кiлька разiв сильно вдарили жертву головою об кам’яну стiну. Вiдлили водою, хотiли торбити впертюха далi. Враз прийшов пан капiтан, влаштував усiм присутнiм рознос, велiв покликати лiкаря, й пiсля того його два днi не тягали на допити. Оклигавши, Клим вiдчув, як вiдтодi почало смикатися праве око.

Йому пояснили – нервовий тик.

Бувае.

Коли черепом об щось мiцне сильно стукнешся.

Лiкар обiцяв: минеться. Коли, що для того треба робити – не сказав. І за весь час, що жив тепер iз тиком, звикаючи до нього дуже поволi, Кошовий уловив лише одну особливiсть: праве вiко смикаеться й нiби пiдморгуе, варто було Климовi хоч трохи почати нервувати.

– Так ясно, все воно вiд нервiв! – погодився Шацький так активно, немов до нього нiхто не мiг пояснити причини. – Вам, молодий чоловiче, треба серйозно думати про здоров’я. І починати краще вже зараз, бо з часом ваш тик стане зовсiм невилiковним.

– Хiба ще можна вилiкувати?

– Якщо опустити вас глибоко пiд землю та залишити самого на довший час. Будете вести життя монаха-схимника, бiльше нiде не годен гарантувати спокiй. Але, що сумнiше, навiть пiсля печерноi терапii не обiцяю вам повного одужання. Наш час до цього не сприяе, повiрте старому жидо

i.

– Та знаю, – кивнув Клим, тут же додаючи: – І не такий уже ви старий, пане Шацький. От скiльки вам рокiв?

Товариш по нещастю знову вже звично поцокав.

– Хiба е рiзниця, коли я все одно не виглядаю на своi? Як каже моя дружина, тобi, Йозефе, краще, коли тебе всi, хто бачить, вважае старим i мудрим жидом. Запитайте, чому.

– Чому? – слухняно поцiкавився Кошовий.

– Тому, що з трьох висновкiв вiрним буде лише один.

– Який?

– Той, що Йозеф Шацький е жидом, – новий знайомий блазнювато кивнув. – Не таким старим, як здаеться. Не таким мудрим, як хочеться. Це слова моеi дружини, так. Але з Естер Шацькою, у дiвоцтвi Боярською, донькою мудрого та шанованого далеко за Кракiдалами[27 - Кракiдали – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв. Район вважався одним iз найбiднiших у мiстi.] крамаря Ісака Боярського, я сперечатися не маю намiру й бажання. Коли вже знову про ваше оце, – вiн торкнувся власного ока, – то найкращий вихiд – тримати себе в руках. Не брати дурного в голову. І побачите самi, пане Кошовий: минеться. Ваше прикре око нагадуватиме про себе хiба у пiкових випадках. І ви правильно зробили.

– Що саме?

– Знайшли, куди приiхати. Думали, тут е спокiй? Ха! У нас у Львовi теж е певнi потрясiння. Якщо свiт поволi, але вперто стае дибки, чому наше прекрасне прогресивне мiсто мае лишатися осторонь бурхливих процесiв? Але тут хоч як спокiйнiше, нiж у вас. Прийдете до тями, ось згадаете моi слова.

Весь час, поки вони спiлкувалися, Клим сидiв на своiх нарах, а Шацький мiряв кроками камеру вiд дверей до стiни, й здавалося, окремi слова промовляв до стiн чи загратованого вiконця. Розмовляючи, не завжди дивився на спiвбесiдника, як того вимагали почутi Кошовим десь колись правила. Попри те, що новий знайомий постiйно рухався, все одно був навпроти. Тож Климовi вдалося розгледiти спiвкамерника.

Йозефу справдi можна було дати з однаковим успiхом хоч сорок, хоч п’ятдесят рокiв. Не повний, але й не худий. Пiджак iз довгими полами навiть у тьмяному свiтлi камери виглядав бруднуватим, ще й висiв на хазяiновi вiльно. Це справляло хибне враження. Шацький таки здавався худорлявим. Проте у процесi розмови вiн час вiд часу, захопившись, сiпав пiджак за краi, гудзики на ньому були розстебнутi, показуючи, що пiд низом свiтла, наглухо, майже пiд горло, застебнута сорочка з високим комiром. Тож Кошовий зрозумiв: пiджак лiкаревi просто завеликий. Скорiш за все, вiн навмисне вдягае саме такий, аби здаватися солiднiшим.

При його зростi, нижчому за середнiй, намiр був цiлком зрозумiлим. Коли вони стояли один навпроти одного, Клим помiтив: рiзниця мiж ними бiльш нiж на пiвголови, не на користь спiвкамерника. Розпатланi, з вигляду неохайнi, засiянi початковою сивиною, але все ж таки досить дбайливо постриженi кучерi. Доглянутiшою виглядала борода, ii теж торкнуло срiбним, та густою вона не була. Схоже, ii частiше, нiж волосся, чiпали ножицi перукаря. Видовжене лице прикрашали м’ясистi, трошки сторчкуватi вуха та прямий, широкуватий, iз невеличкою орлиною горбинкою нiс.

Словом, нiчого в зовнiшностi не пiдказувало, скiльки рокiв уже прожив на свiтi зубний лiкар Йозеф Шацький.

Хоча за Клима старший, навiть мови нема.

Ще Кошового спершу неабияк насторожило, коли новий знайомий отак, не знiтившись, не запнувшись анi на мить, назвав себе жидом.

У домi, де народився та вирiс Клим, вживати це слово було категорично не прийнято. Не лише тому, що серед добрих батькових приятелiв зустрiчалося чимало вiдомих киiвських евреiв. Вважаючи себе затятим лiбералом, вiн узагалi iжачився на кинуте нехай мимоволi, без лихоi думки, просто за звичкою слово «жид». Якщо ж воно промовлялося в його присутностi навмисне, i той, хто говорив, розумiв, що й для чого каже, скандал не барився. Батько не добирав виразiв, аж до вимоги порушника залишити примiщення, пiти геть, й обiцянок докласти всiх зусиль, аби подiбним чорносотенцям бiльше не подавали руки в пристойних товариствах.

Один iз тих, кого Назар Григорович Кошовий привселюдно виставив, виявився жандармським офiцером. Прийшов у цивiльному, та всi присутнi, включно з батьком, знали про його кабiнет у будинку на Бульварно-Кудрявськiй[28 - …на Бульварно-Кудрявськiй… – вулиця в Киевi, тепер носить iм’я одного з активних бiльшовицьких дiячiв Вацлава Воровського. До 1917 року там розташовувалася штаб-квартира Киiвського охоронного вiддiлення, полiтичноi полiцii Росiйськоi iмперii.] та мундир у шафi. Згодом саме вiн доклав зусиль, аби Клим не вiдбувся легким переляком, хоча мiг, а опинився в казематах киiвського Шлiссельбурга. І саме з ним довелося принижено мати справу Назаровi Григоровичу, коли той почав клопотатися про звiльнення сина…

Коли Кошовий, нiяковiючи й старанно добираючи слова, вирiшив удовольнити власну цiкавiсть, Шацький сприйняв це спокiйно. Пояснив, що пiсля того як вiсiм рокiв тому цiсар помилував нещасного Леопольда Хiльстнера,[29 - Згадуеться справа проти евре

Леопольда Хiльстнера, звинуваченого у скоеннi ритуальних убивств. У березнi 1899 року в Богемii (теперiшня Чехiя) було вбито чеську дiвчину-католичку Агнешку Грузову. За пiдозрою заарештували 23-рiчного волоцюгу-еврея Хiльстнера. Пiд час слiдства вiн свою провину не визнав. Натомiсть спливли факти, котрi дали змогу звинуватити Хiльстнера в iще одному вбивствi, скоеному роком ранiше. Процес тривав протягом 1899–1900 рр., супроводжувався еврейськими погромами в Богемii. Хiльстнера визнали винним. Смертну кару замiнили пожиттевим ув’язненням, у 1918 роцi вiн був помилуваний.] на всiй територii iмперii нiхто нiчого не чув про погроми. Тобто, може, десь вони й були, навiть напевне були – така вже доля його обраного народу. Та на повiрку виявлялися наслiдком приватних непорозумiнь мiж поляками та евреями, анiж дiйством, схваленим ледь не на офiцiйному рiвнi та навмисне замовчаним.

Молодого Хiльстнера звинуватили в ритуальному вбивствi християнськоi дiвчини. Погроми спалахнули далеко звiдси, в Богемii. І то, як поспiшив пояснити Шацький, на дуже короткий час. До того випадку теж добрий Бог оберiгав евреiв, зокрема – львiвських, вiд таких ганебних дiйств.

Тож Йозеф заспокоiв Клима: у мiстi, бiльш нiж на третину заселеному judaeus, еврейськi погроми влаштують хiба самогубцi. Значить, не треба боятися й негативно сприймати слова, публiчне вживання яких пiдданими Його Величностi iмператора Миколи Другого завжди було словесною розминкою перед брутальною, ганебною, часто – кривавою вакханалiею.

На тому розмови довкола самовизначення за обопiльною згодою вирiшили припинити.

А iншоi почати не встигли.

Знайшли б тему. Наприклад, Шацького неабияк переймало, що думае Кошовий про самогубство свого товариша. Бо кого-кого, а пана адвоката Йозеф знав, щоправда, здебiльшого за чутками. Уже намiрився розказати про нього багато цiкавих iсторiй.

Та в замку ззовнi повернувся ключ.

Затриманого Клима Кошового попросили на вихiд.

Роздiл п’ятий

Жiнка з потаемноi кiмнати

– Що у вас iз оком?

– Тик, – вдруге за день пояснив вiн, вирiшивши не вдаватися перед слiдчим у зайвi подробицi, обмежився коротким: – На нервовому грунтi.

– Такий молодий, а вже нерви.

Слiдчий кримiнальноi полiцii, високий сухий поляк, чимось схожий на цвiркуна, належав до людей, котрих важко уявити без окулярiв.

Побачивши його, Клим подумав: цей пан Ольшанський у них спить, не iнакше. Без окулярiв видовжене лице, оздоблене жорсткою щiточкою вусiв пiд гострим носом, робило грiзного чиновника беззахисним. Так, немов слiдчий стояв повнiстю голий у натовпi й усi довкола чхати хотiли на його полiцейську посаду.

Перенiсся було таким тонким, що перетинка окулярiв утримувалася на ньому дуже погано, постiйно ковзала, й Ольшанський регулярно поправляв iх указiвним пальцем. Коли дужка посувалася донизу, слiдчому доводилося дивитися на свiт поверх окулярiв, вiд чого погляд його ставав пiдозрiлим.

Принаймнi так здавалося Кошовому всякий раз.

І вiн напружувався: раптом iз язика мимоволi злетiло щось, здатне зашкодити.

– Отже, кажете, добре знали пана адвоката Сойку?

– У нього була практика в Киевi. Вiн старший… був старшим за мене. Не на багато, на п’ять рокiв, але все одно досвiду бiльше. Та й iм’я вже мав, у потрiбних колах його знали. Я тодi саме закiнчив унiверситет, Євген Павлович узяв мене в помiчники.

– Євген Павлович, – повторив слiдчий. – У нас не говорять по батьковi, коли згадують людину, – пояснив слiдчий. – Русини хiба час вiд часу так звертаються. Чи москвофiли.

– Хто?

– Маемо таку громаду. Ще запiзнаетесь… або нi. Та загалом по батьковi тут не поширена практика. Пояснюю, бо як надумаете конспiруватися, майте собi на увазi.

– Для чого менi конспiруватися? – знизав плечима Кошовий. – Я вже вийшов iз того вiку, коли граються у шпигунiв.

– А книжки подiбнi читаете, – пан Ольшанський кивнув на Климiв саквояж, котрий стояв на широкiй лавцi в кутку, розкритий та випотрошений. – Про шпигунiв, мiж iншим, доречно згадали. Тут, у Львовi, такi розмови давно вже, на жаль, не порожнi.

– Ви вважаете мене шпигуном? Росiйським?

– Аби так було, пане Кошовий, вами б займалася контррозвiдка. Просто мусите знати: всякий, хто перетинае Збруч, може, – слiдчий пiднiс довгого худого пальця з манiкюром, – повторюю, може бути росiйським шпигуном. Зараз мiжнародне становище… Та ви, мабуть, знаете, читаете пресу. До того ж саме з Росiйськоi iмперii останнiм часом сюди, до нас, перебираються рiзнi пiдривнi елементи.

– Чому ви заговорили зi мною про це?

– Бо вас, перепрошую, застали на квартирi пана Геника Сойки.

– Чекайте. – Кошовий подався трохи вперед. – Мене нiхто нiде не застав. Навпаки, це я застав пана Сойку, свого товариша, мертвим у зачиненому примiщеннi. Тому е аж двое свiдкiв, iз домовласником – трое. Замiсть розпитати на мiсцi, як належить, або взяти пояснення в полiцейському вiддiлку, мене зачиняють у камеру. Нiби справдi пiдозрюють у вбивствi.

Слiдчий глянув на Клима поверх окулярiв

Тодi звичним жестом примостив iх на носi, вiдкинувся на високу спинку стiльця.

Помовчавши, пiдвiвся, оминув стiл i став навпроти Кошового, схрестивши руки на грудях.

Тепер вiн дивився на спiвбесiдника згори, вiд чого тому зробилося незатишно, i Клим теж пiдвiвся, аби хоч так триматися з паном Ольшанським на рiвних.

– Я недаремно заговорив про шпигунiв, пане Кошовий. Вас затримали не через те, що ви першим побачили тiло адвоката Сойки. Ви приiхали до нього з-за кордону. Ви – пiдданий росiйського царя, якщо просто зараз не захочете це пiдданство помiняти. Звiсно, ви не мусили знати: всякий зв’язок пана Сойки з росiйськими пiдданими вiднедавна велено брати на окрему замiтку. Така вказiвка розiслана по всьому полiцейському управлiнню.

– Нiчого не розумiю, – чесно визнав Клим.

– Покiйний пан адвокат останнiм часом пiдтримував досить пiдозрiлi зв’язки. Вивчати iх та перевiряти не входить до нашоi компетенцii, – пояснив Ольшанський. – Тобто, коли вже бути зовсiм точним у визначеннях, полiтична полiцiя виявила контакти своiх тутешнiх пiдопiчних iз паном Сойкою. За ним спецiально не стежили. Але в поле зору полiцii вiн потрапив через свою нерозбiрливiсть у стосунках. Яка, мiж iншим, за ним водилася давно. Ви знали його по Киеву. Скажiть, ранiше вiн теж мав сумнiвну клiентуру?

– Ми з вами правники, – вiдповiв Кошовий i, побачивши, як брови слiдчого здивовано сiпнулися догори, швидко розтлумачив: – Я теж адвокат, ви – слiдчий, обое юристи. Вивчали право в рiзний час, у рiзних мiсцях, але право е право.

– До чого ви, прошу пана, менi це зараз сказали?

– Кримiнальна полiцiя мае справу здебiльшого не з найкращими членами суспiльства. Може, ви б хотiли, аби службовий обов’язок вимагав вiд вас слухати поезiю або щовечора бувати в оперi, – Клим вiдчув, як поволi розпаляеться, око сiпнулося сильнiше. – Проте вам у цей кабiнет приводять тих, хто скоiв злочин або щось знае про скоений злочин. Отже, народ непевний, як не крути, згоднi?

Слiдчий потер перенiсся, пiдштовхнувши при цьому окуляри.

– Цiкавий пiдхiд. Оригiнальне тлумачення. Дивно, ви маете рацiю. Тiльки що хочете довести, крiм правоти?

– Адвокати, пане Ольшанський, здебiльшого так само не вiльнi обирати коло професiйного спiлкування. Прокурор звинувачуе. Адвокат захищае. Для нас обох людина – або злочинець, або просто мае сумнiвну репутацiю. Поки, звiсно, захист не доклав належних зусиль, аби довести зворотне. Тому з точки зору полiцейського, клiентура будь-якого адвоката завжди сумнiвна. Хiба не так?

– Маете хист, – кивнув той. – З iншого боку, сказане зараз вами – не що iнше, як типовий зразок демагогii. Адвокати володiють мистецтвом морочити голову фахово. Називати чорне бiлим – це ж ваш коник.

– Мiй?

– Панiв адвокатiв. Усiх вас.

– У такому разi даруйте, але коник полiцейських слiдчих та прокурорiв – називати бiле чорним. Ми вiдбiлюемо людей, ви намагаетеся очорнити. Як от мене, скажiмо.

– Чому це я хочу вас очорнити?

– Пiдозрюете бог знае в чому лише через знайомство iз жертвою, котра нажила собi, як я встиг зрозумiти, не надто доброi репутацii. Мiж тим, моя поява зовсiм не пiдозрiла. Якщо пан Сойка не знищив моi листи до нього, можете знайти iх серед паперiв покiйного. І прочитати, як я цiкавлюся можливiстю приiхати до Львова, прошу пiдтримати на перший час. Чому я виiхав iз Киева – розмова окрема. І не стосуеться того, що сталося.

– Ви мислите логiчно, пане Кошовий, – знову погодився слiдчий. – Проте я так само пояснив причину вашого затримання. Звiсно ж, вас нiхто не пiдозрюе в причетностi до того, що пан Геник наклав на себе руки.

– Самогубство?

– Попереднiй висновок такий.

Ольшанський повернувся за стiл, що дозволило Климовi знову сiсти, вмощуючись зручнiше. Слiдчий пiдсунув до себе велику картонну теку, розгорнув, поправив окуляри, витягнув з-пiд низу списаний аркуш, кахикнув.

– Так, ознак насильства на тiлi нема. Пострiл у скроню, з близькоi вiдстанi. Перед тим вживав алкоголь, на столi карафка з наливкою. Мабуть, прийняв рiшення, випив для хоробростi. З огляду на сумнiвнi зв’язки та iнтерес до його персони вiдповiдних органiв, звести рахунки з життям пан Сойка вважав кращим для себе виходом. Тепер лишаеться дiзнатися, що спонукало його пустити кулю в голову. Справу закриють i передадуть до полiтичного розшуку. Здаеться менi, з’ясування причин цього вчинку – то вже iхня парафiя.

Вiко смикнулося сильнiше.

– Цiлком може бути, – погодився Кошовий. – Я людина тут нова, лише зранку приiхав до мiста, ранiше нiколи тут не бував. Ви напевне бiльше знаете. Та й слiди можуть далеко повести. Тiльки ж це не самогубство.

Дужка окулярiв знову з’iхала з перенiсся слiдчого. Наступне питання прозвучало дуже наiвно:

– А що сталося, по-вашому?

– Не по-моему. Це не припущення, пане Ольшанський. Вбивство, типове вбивство в замкненiй кiмнатi. Наче в книжках, таке часто вигадують.

– Зараз ви теж вигадуете, начитавшись книжок?

– Нiчого не вигадую. Адвоката Євгена Сойку вбили. І вам доведетьс

розслiдувати вбивство.

– Он як! – почулося раптом позад нього.

Прозвучало зненацька, Клим аж сiпнувся вiд несподiванки, немов хто над вухом стрельнув.

А голос за спиною вiв далi:

– Вбивство, кажете? З чого ви це взяли, цiкаво послухати.

Жiнка пройшла крiзь стiну.

Так здалося Кошовому в першу мить, коли вiн повернувся на голос та побачив ii не за спиною, а з лiвого боку вiд себе. Була ще одна обставина: рипучi дверi кабiнету. Противний звук рiзонув Климовi вуха. Майнуло – чого не гукнуть майстра, аби змастив. Тож вiн би напевне почув, коли б хтось вiдчиняв iх, заходячи. Але нi, жiнка з’явилася, мов народилася з повiтря.

Звiсно, це неможливо. Так само, як перехiд крiзь стiну, вона не дух чи привид, цiлком реальна iстота. З плотi, кровi, ще й у невидимiй, зате добре вiдчутнiй хмарцi надзвичайно тонкого, вишуканого аромату. Незнайомка мала чудовий смак, i це визначалося не лише запахами.

Вбраною вона була бездоганно.

Причому Клим, не вважаючи себе великим знавцем моди, таки звернув увагу: панi сама давала вказiвки своему кравцевi. Прагнучи водночас дотримуватися останнiх модних течiй i лишати за собою право на iндивiдуальнi зручностi. Модерн, який останнiм часом цiнували дами, подекуди – у поважному вiцi, вимагав пiдкреслювати вузькiсть талii. Сукня була чорною, але не рiзала очi, не робила ii власницю похмурою чи лиховiсною. Навпаки, навiть чорний колiр може давати м’який оксамитовий вiдтiнок. А сiрий широкий пасок, немов роздiливши тулуб надвое точно посерединi, лише додавав одягу стилю, дивним чином пiдкреслюючи суперечливу натуру незнайомки.

Верхня частина завершувалася викотом, досить великим, аби пiдкреслити округлiсть бiлих плечей та не ховати аж дуже груди, – й при цьому не надто смiливим, аби давати волю нахабним та безсоромним чоловiчим очам. Жiнка залишила iм безмежний простiр для фантазii. Натомiсть нижня частина трохи сперечалася з модою. Спiдниця, всупереч ii вимогам, була розкроена й пошита так, аби не стримувати, а дозволяти панi вiльно рухатися.

Придивившись, Клим помiтив вiзерунок – тонка лiана вилася вiд краiв сукнi вгору довкола талii, ховаючись там пiд паском та виринаючи знову, аби цнотливо й водночас – зухвало обвити лiф.

Шлях лiани окреслював дрiбненький бiсер. Руки жiнка заховала пiд тонкi чорнi напiвпрозорi рукавички, лiвий зап’ясток стискав масивний, оздоблений стразами браслет. Правиця гралася складеним вiялом, легенько поляскуючи ним по лiвiй долонi. Каштанове волосся ховалося пiд елегантним капелюшком з не надто широкими полями, що, як мимоволi вiдзначив Кошовий, зазвичай теж до певноi мiри сковуе, роблячи жiнку не зовсiм зграбною.

Вона хоче завжди почуватися комфортно й домагаеться цього, пiдсумував Клим.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Згадуеться державна Винникiвська тютюнова фабрика, заснована наприкiнцi XIX столiття в мiстi Винники, одному з передмiсть Львова. Фабрика стала основним промисловим пiдприемством мiста, котре давало робочi мiсця та сприяло розбудовi й розвитку Винникiв.

2

Частина вулицi Личакiвськоi (перша назва Глинянська), котра вiд 1789 р. стала головною артерiею Личакiвського передмiстя. У 1894 р. нею була прокладена лiнiя електричного трамвая. Нижнiй Личакiв та Верхнiй Личакiв умовно роздiляе костел Святого Антонiя.

3

Королiвство Галичини i Володимирii (Лодомерii) – коронний край, складова частина Габсбурзькоi монархii, Австрiйськоi iмперii та Австро-Угорщини у 1772–1918 роках. Об’еднувало украiнськi етнiчнi землi (iсторичну Галичину), якi стали називати Схiдною Галичиною, та землi Малопольщi (Захiдна Галичина).

4

Батяри – представники львiвськоi мiськоi субкультури, котра iснувала з середини ХІХ до середини ХХ столiття. Назва «батяр», iмовiрно, виникла вiд угорського «betyar», що означае особу, яка мае дивнi погляди i робить непередбачуванi вчинки, авантюриста, гульвiсу. Виникли на Личаковi i Погулянцi, у парку «Погулянка». Гуртувалися навколо «садочкiв» – пабiв при мiсцевих пивоварнях. Спочатку батяри були хулiганами, гульвiсами i кишеньковими злодiями. Згодом вони перестали красти i бешкетувати. Натомiсть усiляко почали висмiювати «стару кряку» Австро-Угорську iмперiю.

5

«Вiденська кав’ярня» – одна з найстарiших кав’ярень Львова, заснована Карлом Гартманом. На початку ХХ столiття була улюбленим мiсцем зустрiчi представникiв мiських дiлових кiл, у тому числi – дiлкiв «чорного ринку».

6

Фiрма Бачевських, заснована у 1782 роцi бiля Львова, вважаеться найдавнiшою лiкерно-горiлчаною фабрикою Польщi. Алкогольнi вироби, виготовленi за iхньою технологiею, були набагато нiжнiшi та прозорiшi, нiж бiльшiсть iнших марок. Це дало велику популярнiсть компанii не лише у Львовi, але i в iнших частинах Австрiйськоi iмперii. Компанiя отримала вiд цiсарського двору право на престижну марку «Імперський Орел». Згодом цiсарський двiр також надав компанii право титулуватися як K.u.K. Hoflieferant, тобто «Постач

льник Цiсарського та Королiвського Двору».

7

Регулярний рух другого в Украiнi i четвертого в Австро-Угорщинi електричного трамвая було вiдкрито у Львовi 31 травня 1894 року.

8

Ямська – вулиця в Киевi, проходить повз Байкове кладовище, тодi – мiську околицю. В описаний перiод була вiдома як киiвська «вулиця червоних лiхтарiв». Описана у повiстi О. Купрiна «Яма».

9

Державнi установи в Росiйськiй iмперii, буквального вiдповiдника в украiнськiй мовi не мають. До них належать не лише чиновницькi кабiнети, але й приймальнi, канцелярii тощо.

10

Пасажирськi поiзди Росiйськоi iмперii мали вагони трьох класiв, котрi вирiзнялися за кольорами. Синiй вiдповiдав І класу, жовтий – ІІ класу, зелений – ІІІ класу. Поштовий вагон мав коричневий колiр.

11

«Русское слово» – найдешевша щоденна газета Росiйськоi iмперii, видавалася з 1895-го по 1918 рiк.

12

«Киiвськi губернськi вiдомостi» – офiцiйна урядова газета Киiвськоi губернii (Росiйська iмперiя). Видавалася росiйською мовою. Існувала з 1837-го по 1917 рiк, з 1866-го виходила з перiодичнiстю тричi на тиждень: по вiвторках, четвергах, суботах.

13

Будiвництво бальнеологiчного курорту в Трускавцi, мiстi за 100 км вiд Львова, почалося в 1836 р. Вiд 1895 р. курорт активно розбудовуеться, модернiзуеться, стае вiдомим та модним.

14

«Прощай, немытая Россия, страна рабов, страна господ» – вiрш росiйського поета Михайла Лермонтова (1814–1841), датований 1840-м або 1841 р. Написаний ним пiд час другого та останнього, як виявилося, заслання на Кавказ. Був неофiцiйно заборонений для публiкацii. Також е припущення, що авторство Лермонтову приписують русофоби.

15

Маршрути львiвського трамвая позначалися двома латинськими лiтерами – першими буквами назв кiнцевих зупинок польською. Зокрема, D – головний вокзал (пол. Dworzec glоwny), Н – проспект Свободи (зупинка називалася «вулиця Гетьманська» – тодiшня назва проспекту Свободи; пол. Нetmanska).

16

Увага! Тут i далi в романi героi однаково вiльно спiлкуються польською, нiмецькою, украiнською мовами, а також використовують росiйську та iдиш. Епiзодичне вживання будь-яких iнших мов буде подаватися в окремому перекладi.

17

«Ванька» – побутова назва вуличних вiзникiв у Росiйськiй iмперii.

18

«Жорж» – готель у Львовi, яскравий приклад архiтектури фешенебельних готелiв XIX – початку XX ст. Один iз найстарiших готелiв мiста. Протягом iснування неодноразово реконструювався.

19

Клепарiв – район Львова, в описанi часи робiтниче передмiстя. До складу мiста увiйшов 1931 року. Був знаний деревами черех – гiбриду вишень та черешень.

20

Нижнi Вали – центральна вулиця Львова, вони ж – Гетьманськi Вали, теперiшня назва – проспект Свободи.

21

Кумпель – старольвiвське слово, котре означае «товариш», «колега», в нiмецькому оригiналi – «шахтар».

22

«Кур’ер Львовскi» (Kurjer Lwowski) – щоденна польська газета, котра видавалася у Львовi з 1883-го по 1935 рiк. Тривалий час у ii редакцii працював украiнський письменник, класик украiнськоi лiтератури Іван Франко (1856–1916).

23

Кремпуватися (дiал.) – соромитися

24

Площа Ринок, центральний майдан Львова, iсторичний центр мiста.

25

Височайший Манiфест 17 жовтня 1905 року, пiдписаний росiйським царем Миколою ІІ на хвилi революцiйних протестiв. Розширював права та свободи громадян Росiйськоi iмперii. Був фактично скасований 3 липня 1907 року, коли Микола ІІ оголосив достроковий розпуск Державноi думи та запровадження змiн до виборчоi системи.

26

Французький письменник i журналiст Морiс Леблан (1864–1941), вiдомий своiми творами про полiцейських та iхнi пригоди. Серед iнших, створив образ джентльмена – грабiжника Арсена Люпена.

27

Кракiдали – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв. Район вважався одним iз найбiднiших у мiстi.

28

…на Бульварно-Кудрявськiй… – вулиця в Киевi, тепер носить iм’я одного з активних бiльшовицьких дiячiв Вацлава Воровського. До 1917 року там розташовувалася штаб-квартира Киiвського охоронного вiддiлення, полiтичноi полiцii Росiйськоi iмперii.

29

Згадуеться справа проти еврея Леопольда Хiльстнера, звинуваченого у скоеннi ритуальних убивств. У березнi 1899 року в Богемii (теперiшня Чехiя) було вбито чеську дiвчину-католичку Агнешку Грузову. За пiдозрою заарештували 23-рiчного волоцюгу-еврея Хiльстнера. Пiд час слiдства вiн свою провину не визнав. Натомiсть спливли факти, котрi дали змогу звинуватити Хiльстнера в iще одному вбивствi, скоеному роком ранiше. Процес тривав протягом 1899–1900 рр., супроводжувався еврейськими погромами в Богемii. Хiльстнера визнали винним. Смертну кару замiнили пожиттевим ув’язненням, у 1918 роцi вiн був помилуваний.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить