Коханка з площi Ринок
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Ретророман
Осiнь 1914 року. Почалася Велика вiйна, Львiв окупований росiйськими вiйськами. Звичний ритм життя мiняеться назавжди. У мiстi – голод, холод, арешти. Люди шокованi, виживають. Клима Кошового заарештовано i вiн чекае вироку в тюремнiй камерi. Все мiняе вбивство Божени Микульськоi, коханки офiцера росiйського генерального штабу. Коханець – останнiй, хто навiдав ii квартиру на площi Ринок. І був не единим коханцем. Справа делiкатна, розголос не потрiбен. Тому Кошовому пропонують залагодити ii в обмiн на свободу. Рухаючись у пошуку вбивцi крок за кроком, Клим та його друг Йозеф Шацький серйозно ризикують життям, вiдкривають для себе свiт шпигунiв та зрадникiв, дiзнаються кiлька вiйськових таемниць, а головне – останнiй секрет загадковоi красунi Магди Богданович…

Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Коханка з площi Ринок

Окрема подяка Мiськiй адмiнiстрацii Львова та особисто Андрiевi Садовому – за всебiчну пiдтримку та гостиннiсть.

Львiв, листопад 1914 року, площа Ринок

Їй знову погрожували.

Вiд початку мiсяця – втрете. Цього разу гнiвними анонiмними записками не обiйшлося. Пiзно вночi знадвору кинули у вiкно спальнi каменюку, брязнуло скло й розбудило капiтана.

Платов завжди засинав вiдразу пiсля любощiв, Божена ж потiм довго лежала з розплющеними очима, вдивлялася в темряву, збирала докупи рiй думок i чекала, коли коханець захропе. Цю манеру проявив уже в iхню першу нiч разом. До того все вiдбувалося, як вiн сам жартома казав, кавалерiйським наскоком. Хоч сам до кавалерii стосунку не мав, служив офiцером iз особливих доручень при вiйськовому генерал-губернаторi.[1 - Граф Бобринський, Георгiй Олександрович (1863–1928), у 1914–1915 роках генерал-губернатор Галичини, проводив послiдовну полiтику русифiкацii.] На фронт не особливо рвався, представником армii-переможця чудово почувався у Львовi, i, виходить, тут для нього вiйна скiнчилася. У кожному разi, Антон Платов сам так думав i говорив iй кiлька разiв.

Божена нiчого не знала про славний родовiд, яким коханець почав похвалятися, щойно вони познайомилися. Їй вдалося привернути увагу офiцера, бо заговорила французькою. Росiйськоi не знала вона, польською не володiв капiтан, тож миттю побачив у нiй близьку душу. Так сказав сам, щедро наливаючи шампанського. А вже пiсля третього келиха говорив лише вiн. Божена слухала, кивала й дозволяла час вiд часу пiдливати собi, хоч вважала, аби не втратити контроль, iгристе вино iй теж могло розв’язати язика.

І не стримувала себе – кидала блискучому, пiдтягнутому, гладенько поголеному росiйському офiцеровi шпичку: запитати б у вас, звiдки взялося французьке шампанське на прийняттi. Тодi б йому довелося пояснити – не його клопiт дбати про напоi та наiдки. Божена могла нагадати новому знайомому про пограбований склеп[2 - Тут: склеп – крамниця.] у пасажi Мiколяша,[3 - Наскрiзний прохiд мiж вулицями Коперника та Крутою (тепер – М. Вороного) з торговою галереею, накритою ажурною заскленою металевою конструкцiею довжиною 120 метрiв i шириною 18 метрiв. Пасаж був одним з перших сецесiйних об’ектiв у Львовi, споруджений у 1898–1900 роках. Загальна площа пасажу становила 5750 квадратних метрiв. У пасажi Мiколяша були два кiнотеатри, ресторан Орловського, кав’ярня Гугета, магазини порцеляни, солодощiв, квiтiв, фотосалон. Ввечерi пасаж сяяв iлюмiнацiею, взимку опалювався. Зруйновано 22 червня 1941 року.] до вiйни найкраще французьке шампанське продавалося там. Звiсно, скаже у вiдповiдь: грабували не офiцери, а солдати, за мародерство iх покарано. Але конфiсковане вино, яке неотесана солдатня не встигла випити, назад не повернули, передали в розпорядження вiйськового генерал-губернаторства,[4 - Тимчасове вiйськове генерал-губернаторство Галичини, створене за наказом головнокомандуючого росiйськоi армii великого князя Миколи Миколайовича вiд 22 серпня 1914 року. Пiдставою стало тимчасове положення про управлiння областями Австро-Угорщини, зайнятими по праву вiйни. Існувало до 15 березня 1916 року.] тож вони все одно зараз п’ють крадене.

Анi цих, анi iнших докорiв капiтан вiд своеi дами не почув. Натомiсть Божена слухала кавалера, дiзнаючись про нього багато цiкавих, як вiн вважав, речей. Передусiм – про його пряме спорiднення з династiею тих самих Платових, рiд яких тягнеться вiд знаменитого донського отамана.[5 - Платов, Матвiй Іванович (1751–1818), отаман Донського козачого вiйська, генерал вiд кавалерii, засновник Новочеркаська та родоначальник вiйськовоi династii.] Виявляеться, причетнiсть до славноi вiйськовоi династii не вiдкривала хлопчикам iншого шляху, крiм вiйськовоi кар’ери. Тому Антон Платов дiстав капiтанський чин незадовго до початку вiйни, фактично не побувавши на фронтi, а вiд самого випуску iз кадетського корпусу опинившись при штабi в Петроградi. Вiн вважав це великим успiхом. Чесноти помiтили швидко – так прозвучало з його вуст. Штабна робота й загалом тилова служба злочинно недооцiненi тими, хто г

дуе вошей в окопах i веде в атаку воякiв.

– Розумiете, мадемуазель Божено, – розводився Платов, розмахуючи келихом, мов незграбний диригент оркестру – паличкою, – вони там, на передньому краi, злi на весь свiт. Знаете, чому? Бо не мають можливостi приймати рiшення, i це, я вважаю, правильно. Уявiть, якщо кожен командир на своему окопному рiвнi почне наказувати солдатам сам. Погодьтеся, то буде не вiйна, не армiя – хаос, хаос та анархiя! Звичайно, всi хочуть наступати й швидко перемагати. Але ж наш ворог теж сильний, не враховувати того – злочин, вiйськовий злочин, так-так! Штабних офiцерiв не люблять, бо ми, бачте, маемо змогу пити шампанське, флiртувати з вродливими дамами, користатися плодами iхньоi, як вважають окопники, перемоги. Вони не здатнi зрозумiти, прийняти для себе, усвiдомити: без штабiв, без вiйськового керiвництва, без визначення iхнiх стратегiй з тактиками армiйськi частини вже давно вiдступили б до Петрограда й здали його пiд тиском кайзерiвських вiйськ.[6 - Нiмецька iмперська армiя (Deutsches Kaiserliches Heer), або Рейхсхеер (Reichsheer), назва збройних сил пiд командуванням кайзера Вiльгельма Другого.] Ви дивуетесь, а це все – наше, посконне, росiйське, чорт забирай, pardonnez-moi s’il vous pla?t. У нас дуже люблять лаяти свое. Чим смачнiше ганиш – тим бiльший патрiот. Якщо шпетиш постiйно свiй штаб, свое вiйськове керiвництво, зрештою – свого царя, одного разу програеш не лише вiйну. Програеш краiну, ось так я скажу вам, мадемуазель Божено!

Зробившись коханцями, вони не перейшли на «ти». Платову подобалося демонструвати в такий спосiб свою повагу до жiнки. Боженi було все одно, як до неi звертаеться капiтан. Вона почала приймати його на всю нiч iз суто практичних мiркувань: iз кiнцем жовтня настали першi холоди.

Топити не було чим.

Божена Микульська у Львовi народилася. Прожила тут двадцять вiсiм рокiв. І на ii пам’ятi вперше в усьому мiстi за короткий час зникли всi запаси вугiлля, дров та гасу. Це сталося трохи бiльше, нiж за мiсяць вiдтодi, як сюди зайшла росiйська армiя. Мiстяни почали рубати дерева в парках, чого ранiше нiхто собi не дозволяв. Адмiнiстрацiя ж закривала на руйнування очi, радiючи хоч якiйсь можливостi вирiшити проблему опалення без ii втручання й допомоги. Божена мала у своему помешканнi п’ец, який не було чим топити. Почала замерзати, бо вiд природи була мерзлячкою, з ранньоi осенi змушена була виходити з дому в теплiших рукавичках.

Коханець пiд ковдрою на всю нiч – це тепло. Платов же, здаеться, з iншого тiста. Щоки постiйно рожевi, випромiнюють тепло, тiло так само гаряче, мов жар, i вiн завжди спав голий, тодi як вона мусила вдягати теплу нiчну сорочку до самих п’яток i насилу домовилася з коханцем, аби не наполягав, щоб роздягалася повнiстю.

Капiтан же мав iз цього приводу дивний пунктик. Якось Божена знайшла в його речах кiлька фотознiмкiв iз оголеними та дуже символiчно прикритими жiнками. Роздивилася, знизала плечима, поклала на мiсце. Жодних висновкiв не зробила, сприймаючи подiбне захоплення цiлком нормальним для молодого тридцятирiчного огира. Вона лиш переконалася: з такими хобi Платов навряд чи коли заведе собi нормальну родину. А якщо й заведе, то дружина мае поводитися тихо, скромно, народжувати дiтей одного за одним, сидiти вдома та берегти сiмейне вогнище. Сам же Платов не нагуляеться нiколи.

Нехай.

Саме зараз, у своему становищi, Божену Микульську все в коханцевi влаштовувало. Включно зi способом життя й мислення. Власне – оцей самий спосiб життя й мислення iй дуже пiдходив.

Божена мешкала у вигiдному, як показав час, мiсцi: поруч iз ратушею, на площi Ринок. Тут працювали в цiлодобовому режимi, тож свiтло мало бути постiйно. Й електрику давали не лише в те примiщення, мешканцi довколишнiх вулиць теж не сидiли в темрявi. Це виглядало чи не единою перевагою окупацiйного режиму для них.

Решту труднощiв вiйни кожен долав для себе сам, як мiг.

Божена знайшла вихiд. Точно знала: не одна у Львовi завела коханця-росiянина.

Звiсно, е певний нюанс, але про це лiпше не думати. Часом iй здавалося: як не Платов, то iншi його друзi-офiцери, особливо – той Зубов, здатнi читати думки. Адже вони можуть частково вiдбиватися на лицi чи в очах.

І потiм, мужчина поруч уночi – захист.

Коли нещодавно брязнуло скло, капiтан миттю прокинувся, зiскочив з лiжка, як був, голий, кинувся до вiкна, заволав назовнi прокльони. Лаявся росiйською, щедро, на кiлька колiнець. Дозволяв собi таке й у лiжку, щиро вважаючи: жiнку подiбне мае заводити, хоча зазвичай у спiлкуваннi про чистоту мови дбав i був сама галантнiсть та делiкатнiсть. У центральнiй частинi мiста перебоiв iз електрикою не було, але свiтла не вмикав. До темряви Божена призвичаiлася, i голий капiтан бiля розбитого вiкна навiть iз огляду на драматизм ситуацii виглядав доволi кумедно.

Нарештi, вiдчувши себе незатишно, Платов знайшов та натягнув шовковий халат, який сам сюди принiс, вимiнявши на Кракiвському базарi, куди зголоднiлi заможнi колись городяни виносили все цiнне, але

не потрiбне тепер, на продаж чи, що вдавалося частiше, обмiн. Ставши посеред спальнi у войовничу позицiю, коханець тупав босою ногою по холоднiй пiдлозi, грозив просто зранку пiти до Зубова й змусити його вжити, нарештi, заходiв. Бо погрози вiрнопiдданим Його Імператорськоi Величностi, якою стала дама Микульська, – це замах на корону, не iнакше. Божену цькують вороги й напевне виконують наказ австрiйськоi розвiдки. Це називаеться порушенням стабiльностi в тилу, пiдбурюе нових пiдданих Росiйськоi iмперii проти iхньоi новоi держави, нарештi – хулiганством, iз яким мусить боротися полiцiя.

Божена заспокоiла Платова, переключила на iншу, нагальнiшу проблему: вiкно без скла, за ним – зимний листопад, опалювати без того нiчим, а тут взагалi холод собачий. Погодившись, коханець увiмкнув свiтло, обережно витяг скалки з рами, сам дбайливо зiбрав небезпечнi гостряки з пiдлоги, викинув усе це назовнi, на брук хiдника, потiм старанно закрив порожнину диванними подушками, закрiпивши зсередини щiткою з великим держаком, аби трималися краще. Винахiдливiсть Божена оцiнила, на позiр хистка споруда якось протрималася до ранку, а потiм капiтан десь роздобув скляра й нову шибу. Щоправда, вiтражну, вона вирiзняла ii вiкно вiд решти, що виходили на площу, але не тi часи, коли крутять носом. Добре, хоч так, сама б вона нiколи не знайшла анi скла, анi майстра.

Хоча…

Була б сама – iй би не погрожували й не кидали камiння серед ночi.

Вiдтодi минуло три днi, й тепер Божена Микульська чекала iншого гостя. Дозволила собi такий ризик, бо Антон Платов термiново вiдбув iз штабом до Перемишля. Не до самого, ближче до фронту, лiнiя оборони проходила там, i дозволенi для друку росiйськi та польськi газети щодня писали про скоре взяття стратегiчно важливого мiста. Божена знала й те, про що не напишуть газети, принаймнi – зараз, поки Перемишль не взятий. Їй дуже важливо було дочекатися повернення коханця.

Балакучий, хвалькуватий, вiн не забариться – прибiжить. Знав, вiдрядження буде тривалим, постарався й роздобув десь для неi вугiлля та дров, не з порубаних дерев, тих, котрi постачалися централiзовано, для потреб регулярноi армii. Грiйтеся, мадемуазель Божено, поки я не повернуся у вашi обiйми. Не сумуйте, нiхто не скривдить.

Бомкнув настiнний годинник.

Майже одразу, в унiсон йому, подзвонили. Той, на кого чекала, чомусь прийшов ранiше. Ризиковано.

У передпокоi свiтла не було, тож вона запалила велику свiчку, взяла пiдсвiчник, старий, важкий, бронзовий, лишився вiд бабусi.

Пiшла до дверей.

Роздiл перший

Климентiй Кошовий, мазепинець

Перетворитися на худобину можна швидко.

Клим мав такий досвiд, провiвши на початку тридцять першого року життя тиждень у казематi «Косого капонiра».[7 - Укрiплення в складi Новоi Печерськоi фортецi (Киiв), споруджене 1844 року. Використовувалося як полiтична в’язниця з особливо строгим режимом у 1860-х роках пiсля придушення польського повстання i на початку XX ст.] Тепер, опинившись в одиночнiй камерi Бригiдок,[8 - Найстарiша дiюча в’язниця у Львовi. Розташована на вулицi Городоцькiй, 24 в будiвлi, перебудованiй зi старовинного римсько-католицького монастиря жiночого ордена Святоi Бригiди.] вiн пригадав свою радiсть у день звiльнення. Радiв не з того, що виходить на волю, а принесеним наглядачем у камеру тазу, кухлю iз гарячою водою та бритвi. Поки в’язень голив тижневу щетину, тюремник стояв над ним стовпом. Нiчого не сказав, Кошовий сам розумiв: не зводить очей iз нього, аби раптом не спробував перерiзати собi вени чи полоснути по горлу. Подiбнi випадки серед полiтичних у тюрмi траплялися. Але то була швидше наочна демонстрацiя пильностi. Бо Клим був свiдомий: просто так привести себе в порядок не дозволять, iнакше зробили б це ранiше. Коли вже наважилися видати бритву, хай тупеньку, це значить – довiряють, не чекають жодних нерозумних вибрикiв. Навiть якщо ведуть на скорий суд та дадуть зголити щетину, все краще, нiж сидiти отак.

За добу пiсля того Климентiй Назарович Кошовий iхав у вагонi другого класу з Киева до Львова. З однiеi держави – в iншу. Аби у своi тридцять почати життя з чистого аркуша. Вертатися до рiдного мiста у найближчий перспективi йому не свiтило, iнакше – новий арешт. І напевне – суд та заслання. Пощастить, якщо не вiдправлять на каторгу.

Тодi, шiсть рокiв тому, спекотного лiта вiн не мiг подумати, що знову опиниться за гратами i знову – за звинуваченням у мазепинствi.[9 - Зневажливе визначення нацiонально-визвольного руху украiнцiв в Росiйськiй iмперii. Термiн почав вживатися у XVIII ст. пiсля виступу гетьмана Івана Мазепи проти росiйського царя Петра І у 1709 р. у вiдношеннi до прихильникiв гетьмана, а пiзнiше i до iнших, кого пiдозрювали у нелояльностi до режиму. Прагнення до вiдокремлення вiд Росii розглядалося росiйськими нацiоналiстами як сепаратизм i зрада.]

У Киевi царська охранка взяла Кошового на замiтку, бо вiн, молодий, але вже досить вiдомий та успiшний адвокат, син не менш вiдомого й шанованого правника Назара

Григоровича Кошового, взявся захищати кiлькох малоросiв. Пiсля заборони друкувати книги, газети й журнали украiнською мовою вони облаштували пiдпiльну друкарню й заходилися видавати зовсiм безневиннi, на Климове переконання, книжечки на дешевому паперi. Жодних полiтичних прокламацiй, декларацiй та iдей. Лише просвiтницька лiтература: абетка, народнi оповiдки, вiршики для дiтей, публiкацii для дорослих. Усе стосуеться передусiм царини культури та народознавства, а не закликае на руйнування основ Росiйськоi iмперii.

Тим не менше, друкарiв назвали мазепинцями та почали клеiти ледь не державну зраду. Прокурор наполягав: малоросам цiлком вистачае дозволених видань на кшталт «Украинской жизни»[10 - Лiтературно-науковий i загальнополiтичний мiсячник росiйською мовою, виходив у Москвi (1912–1917) пiд фiрмою видавця й адмiнiстратора Якова Шеремецiнського. Метою журналу було ознайомлення росiйських читачiв з украiнськими культурними надбаннями та пiднесенням украiнськоi нацiональноi свiдомостi.] та iнших, у яких уживаеться росiйська мова. За його словами, в Киiвськiй губернii всi письменнi володiють росiйською. Тому друк будь-чого iншими мовами, зокрема малоросiйською, е проявом сепаратизму. Кошовий у якийсь момент надто захопився, вiдчув – прокурор слабне, знаходить усе менше й менше аргументiв. Обвинуваченi ж за його порадою взялися наголошувати на вiрнопiдданствi, виправдовуючи свою дiяльнiсть намiрами займатися просвiтництвом передусiм на селах, де простi люди не мають доступу до тих друкованих видань, котрi поширюються у великих та малих мiстах.

Усе йшло добре. Але один iз пiдзахисних раптом заявив вiдкритий протест проти утискiв усього украiнського, категорично вiдкидаючи визначення «малоросiйський». Потiм сказав Кошовому в очi: набридло викручуватися, тримати дулю в кишенi, за переконання пiде на плаху. Спинити це Клим не мiг, довелося мiняти тактику, та зробив лиш гiрше. Дуже скоро сам опинився за гратами, його теж назвали спiльником мазепинцiв, а отже, таким самим зрадником iнтересiв держави. Кошовий вiдмовився це визнавати – i слiдчий почав пристрасний допит.

Тодi вiн захопився, пiдслiдний сильно вдарився головою об муровану стiну, перед очима все попливло, ледь не знудило, а коли спробував пiдвестися – дiстав удруге, тепер уже спрямовано. Втратив свiдомiсть на короткий час, очуняв, коли на голову вилили холодну воду з графина, наступноi митi почув наказ припинити свинство. Над ним стояв жандармський офiцер, котрий назвався поручиком Зубовим, вибачився за нестриманiсть слiдчого, хоча додав: чудово розумiе його гнiв, адже той – переконаний монархiст, державник i ненавидить зрадникiв. Климовi навiть iз розбитою головою стало клепки усвiдомити: тут граються в доброго та злого. Але поговорив iз поручиком, спробував пояснити тому свою позицiю, у вiдповiдь почув щире у своiй засмученостi резюме:

– Жаль, що ми не зрозумiли один одного, пане адвокате, – пiсля чого звелiв вiдправити його в камеру.

Надалi не били, лиш тиснули морально. Поручик Зубов бачився з ним ще кiлька разiв, сидiв на допитi й мовчав, iнодi щось черкав олiвцем у своему записнику. Вже тодi у Клима почало смикатися праве вiко, нервовий тик став наслiдком легкого струсу мозку. Несподiвано вийшовши на волю завдяки неймовiрним батьковим старанням, вiн думав – з часом усе пройде. Але не минулося, набута в тюрмi фiзична вада лишилася назавжди. Хiба в спокiйнiй обстановцi, коли не було стресiв та великого нервового напруження, тик майже не давав про себе знати.

Останнiй рiк не рахуеться.

Втративши минулоi зими, перед самим весiллям, свою наречену Барбару, яка стала фiнальною з череди жертв манiяка, прозваного Рiзником iз Городоцькоi, вiн занурився в страшну депресiю. Кiлька днiв пiсля похорону люто пив, чого ранiше собi нiколи не дозволяв. Потiм зупинився, допомогло втручання Магди Богданович, бо ii та iсторiя зачепила аж зовсiм iз несподiваного боку: Клим дiзнався про деякi таемницi з ii життя, котрi вдовi начальника кримiнальноi полiцii Львова вдалося приховати навiть вiд чоловiка, коли той ще був живим. До того моменту стосунки мiж Кошовим та Магдою були хисткими та не завжди рiвними. Ця впливова молода особа була серед тих, iз ким Клим познайомився в перший день свого перебування у Львовi. Не можна сказати – подружився. За шiсть рокiв справжнiх друзiв, таких, як дантист Йозеф Шацький, тут нажив не густо. Хоча iх за визначенням не мае бути забагато. Тим не менше, панi Богданович на початках ставилася до нього приязно. Бо, як пiзнiше зрозумiв Клим, мала намiр використати його енергiю, аби спрямувати пошук убивцi адвоката Сойки в потрiбне iй русло. Кошовий саме Сойку вважав одним iз близьких друзiв, тим бiльшим стало розчарування, коли дiзнався про його справжню сутнiсть.

Потiм Магда не без пiдстав запiдозрила Клима в причетностi до раптового вiд’iзду свого нареченого, Адама Вишневського. Звiсно, Кошовий не збирався зiзнаватися в тому, що таки переконав пана Адася скасувати заручини та поiхати з мiста. Тим бiльше не мав намiру вi

кривати Магдi очi. Нiчим хорошим знання правди все одно б не скiнчилося для жодноi зi сторiн. Тиха вiйна мiж ними тривала якийсь час, аж поки Клим не зiграв важливу роль у з’ясуваннi обставин трагiчноi загибелi Магдиноi молодшоi приятельки, панни Агнелi Радомськоi: едину доньку вiдомого нафтового магната задушили у власному автомобiлi. Стосунки знову потеплiшали, а пiсля трагiчноi загибелi Басi Райськоi, яка так i не стала його дружиною, iх навiть можна було назвати досить близькими й довiрливими.

До того часу вiд прихильностi панi Богданович вiн отримував лише практичну користь. Справа в тому, що у Львовi не було жодних дверей, куди б Магда не могла постукати i iй би не вiдчинили. Мова передусiм про кабiнети та помешкання впливових осiб, депутатiв, пiдприемцiв, чиновникiв, не кажучи вже про полiцейських. Причина – всi вони остерiгалися вдови Густава Богдановича. Бо вона успадкувала пiсля його смертi чоловiкову картотеку. Начальник кримiнальноi полiцii за життя дав розумiти всiм, кому треба: мае вiдомостi про грiшки кожного. Оприлюднення ладне суттево зiпсувати життя фiгурантiв, тож краще сидiти тихо й спiвпрацювати з полiцiею, як буде на те потреба.

Магдi такий спадок став у пригодi. Продавати чоловiкiв архiв вона не збиралася, тож усi бiльш-менш вагомi громадяни мимоволi почали iй догоджати. Вона не зловживала, проте за необхiдностi могла крутити потенцiйними фiгурантами, як хотiла. Таким чином, молода шляхетна вдова могла вирiшувати – i вирiшувала! – безлiч справ як для себе, так i для iнших, не докладаючи для цього майже жодних зусиль. Тож Клим не в останню чергу – за ii пiдтримки, дiстав вид на проживання, потiм – можливiсть почати власну справу.

Зiграло свою роль i те, що старий нотар Стефан Штефко, у якого Кошовий працював довший час помiчником, переписав контору на нього. Не аби що, та все ж – нарештi легальнiсть, заразом – успiхи на правничiй нивi. Клима знали передусiм як адвоката, готового за помiрнi гонорари представляти iнтереси русинiв [11 - Русини: самовизначення схiднослов’янського населення Киiвськоi Русi, а пiсля ii розпаду, щодо украiнського та бiлоруського населення Великого Князiвства Литовського, Речi Посполитоi, Австро-Угорщини та iнших краiн.]. Оскiльки покiйний пан Штефко пiдтримував народовцiв[12 - Народовцi: суспiльно-полiтична течiя серед молодоi захiдноукраiнськоi iнтелiгенцii лiберального напрямку, що виникла в 1860-х роках у Галичинi, на Буковинi та Закарпаттi. Ідеологiчно народовцi були опонентами галицьких русофiлiв.] i за життя входив до всiх питомо украiнських органiзацiй, Кошовий завiв чимало знайомств у вiдповiдних колах.

Не мiг тодi подумати: саме вони будуть причиною його нинiшнього сумного становища.

Найважче в тюрмi – не коли допитують, а коли не чiпають.

Такий висновок Клим зробив iз власного досвiду. Комусь вiн може здатися невеликим, але той тиждень у темному вогкому казематi з маленьким загратованим вiконечком пiд стелею забрав у нього, як здавалося тодi, мало не третину життя. Коли два днi слiдчий не давав спати, а Кошовий тримався, до останнього граючи благородного книжкового героя в пiратському чи розбiйницькому полонi, це шалено вимотувало. Щойно терпець сатрапа урвався i його почали бити, Клим усе одно в глибинi вiдчував сили боротися далi. Бо тодi подумки сказав собi: даси слабину – зрадник, сам себе перестанеш поважати. Мав мету, якоi попри все волiв досягти. Проте втрутився поручик Зубов, йому дали спокiй, трохи бiльше доби пролежав у чотирьох стiнах на самотi – й вiд того виснажився бiльше.

Здавалося – проти нього готуеться щось страшне. Вб’ють не вiдразу – пiдсмажать на повiльному вогнищi, жахливого кiнця не настане, триватиме безкiнечний жах. Імена якому – невизначенiсть та невiдомiсть. Думав – тi давнi вiдчуття забулися. Але тепер у Бригiдках вони повернулися. Його не били, якщо не рахувати мiцного тичка кулаком у сонячне сплетiння – гостинець вiд маленького ротмiстра Жарова пiд час затримання, пригостив не зi злостi, порядок у нього такий. Сидiв четверту добу, за цей час допитали двiчi, розмова обидва рази вийшла майже зовсiм безпредметною. Кошовий знав причину арешту й передбачав вирок, слiдчi не збиралися приймати жодних аргументiв захисту – вирок винесений, щойно полiцiя переступила порiг його помешкання. Слiдство – лише формальнiсть, тим бiльше коли його провадять пiд час вiйни в мiстi, наближеному до лiнii фронту.

Климовi хотiлося швидше вийти з камери – куди завгодно, хоч на ешафот. Дали б перед тим помитися та поголитися, вдягнути чисте, бо його одяг та бiлизна просмердiли наскрiзь, бруд в’iвся в шкiру, свербiло i тхнуло. Знання права тут не допоможуть, бо цивiльнi закони втратили сенс наступного дня пiсля початку вiйни. Особливо – в справах, подiбних до тiеi, по якiй судитимуть його.

Намагаючись забутися й притлумити бiль особистоi трагедii, Клим занурився в правничу дiяльнiсть. Вiд початку цього року вiн активно включився в боротьбу украiнських нацiональних спiльнот iз русофiльством, складаючи та юридично пiдтримую

и позови проти пiдривноi, антидержавницькоi дiяльностi прихильникiв росiйського царату. Тут доречно згадалася його особиста образа на царське правосуддя. І Кошовий сприйняв нову сферу дiяльностi як нагоду виставити рахунки, якi москвофiли повиннi сплатити. Заразом австрiйська влада раптом почала бачити в украiнських громадах своiх союзникiв проти росiйськоi, котра поводила себе дедалi агресивнiше.

Тепер уже мало в кого були сумнiви: вiйна, про яку ранiше говорили хiба в неофiцiйнiй обстановцi як про щось ефемерне, абстрактне, стала реальнiстю. Питання лише в часi. Навiть притомнi, тверезо мислячi люди чекали ii з дня на день, i не лише тут, у Схiднiй Галичинi. До Львова доходили киiвськi друкованi видання, де надднiпрянцi серйозно обговорювали користь вiд такоi вiйни для украiнськоi громади. Якщо двi iмперii, котрi iх роздiляють, зiйдуться у двобоi, сильний цiсар разом iз европейськими союзниками зламае хребет росiйському царевi, i пiсля того двi Украiни матимуть нарештi право на власну автономiю в межах единого кордону.

Станеться чи нi, невiдомо. Припущення висловлювали автори публiкацiй на основi заяв окремих австрiйських полiтикiв. Польськiй спiльнотi, бiльш репрезентативнiй у тому ж Львовi, такi погляди на вiйськову кампанiю не надто подобалися. Проте поляки так само мали свiй розрахунок, бо теж розумiли – Європа воюватиме. Тож треба користатися битвою титанiв, аби викрутити на каламутнiй кривавiй хвилi власний державницький iнтерес.

Попри чисельну перевагу польськоi людностi, украiнськi iнтереси вiд початку року стали здобувати першi тактичнi перемоги, котрi могли вилитися в певнi стратегii. Кошовий, ще працюючи в пана Штефка, чув вiд нього та його численних колег про небезпеку саме москвофiльських поглядiв серед галицьких русинiв. Поляки ж або iгнорували iх, зовсiм не розумiючи предмету дискусii та iдеологiчних протистоянь, або навiть ставилися поблажливо – украiнцi, орiентованi на Росiю-матiнку, царя-батечка й канонiчну православну вiру, не конфлiктували з польськими спiльнотами. Зокрема, не вiдзначалися в нападах на польських полiтикiв та державникiв. Верховна влада у Вiднi донедавна слабко реагувала на подiбнi випадки локального протистояння нацiональних спiльнот у своiх провiнцiях, втручаючись лише, коли треба було поставити крапку авторитетного арбiтра.

Але поступово й упевнено Росiя ставала головним ворогом Австрii, й навпаки. Росiйський вплив на австрiйських пiдданих вважався шкiдливим, навiть таким, що загрожував нацiональнiй безпецi. Тут галицькi украiнцi активно пiдливали олii у вогонь, не даючи багаттю затихнути. Часом це виглядало передаванням кутi меду, та процес пiшов, на вiдвертi перегини надмiрно не зважали. З iншого боку, тодi ще не пере названий Санкт-Петербург почав сильнiше тиснути на украiнофiльськi громади, бо не без пiдстав вважав украiнцiв союзниками Вiдня. Тi, хто активно пiдтримував та пропагував iдеi розширення Великоi Русi до кордонiв Схiдноi Галичини та Буковини як повернення «сирiт» до единого росiйського материнського «лона», частiше тiкали в Росiю й так само осiдали у схiдних губернiях, переважно Киiвськiй та Харкiвськiй. Там вiдновлювали вихiд заборонених цiсарською владою друкованих видань i безперебiйно постачали iх на Захiд, поширюючи майже завжди нелегально. Принаймнi, як помiчав Клим незадовго до вiйни, двiрник iхнього дому Гнат Бульбаш далi читав «Прикарпатську Русь»,[13 - Газета, провiдний орган русофiльського спрямування в Галичинi.] хоч тепер i ховався. Кошовий тодi не брав до уваги невиннi, як здавалося, захоплення простоi людини, котра читае звичне, а не вороже, не вникаючи в суть.

Трохи оговтавшись пiсля втрати нареченоi, Клим у прямому сенсi засукав рукави та вступив у боротьбу за iнтереси украiнськоi громади. Вiд кримiнальних справ його вернуло, навiть цивiльнi викликали вiдразу, бо клiенти зачастили. Спочатку пожвавився, та потiм зрозумiв: мiстяни несуть йому дрiбнi справи, готовi платити за них, аби особисто подивитися на пана Кошового, котрий пiсля ловiв манiяка, через що втратив кохану жiнку, став тепер уже правдивою знаменитiстю. Єдиний спосiб уникнути нездорового iнтересу до своеi персони – кардинально помiняти сферу дiяльностi.

Що тут поробиш, коли альтернативi наближенню до полiтики у розiгрiтому передчуттями вiйни й пошукiв ворогiв сьогоденнi не знайшов. Хiба закривати все, ставати двiрником, як Бульбаш. Чи пристати до злодiйського гурту. Благо, певних знайомих мав, та й досвiд небезпечних пригод теж.

Кошовий брав участь у процесах над русофiлами не лише у Львовi, розширивши дiяльнiсть на iншi повiти. Вiн писав та пiдписував вiдозви, почав виступати на зiбраннях. Вiд огульного таврування опонентiв вiдмовився, тримаючи курс на конструктив та спираючись у своiх пасажах на факти. Слухали передусiм тому, що пан адвокат народився та вирiс у Великiй Украiнi, вiдчув на собi тиск росiйськоi каральноi машини, не з чуток знае про опiр спробам нацiонального вiдродження й розумiе заразний вплив «росiйського духу». Настав момент, коли Кли

вiдчув: iз правника ризикуе перетворитися на трибуна, знизив градус риторики, та слова були сказанi: його запам’ятали полум’яним оратором.

Не лише товаришi та однодумцi.

Як i бiльшiсть людей, Кошовий чекав вiйни вже пiсля пострiлiв у Сараево.[14 - Вбивство 28 червня 1914 ерцгерцога Франца Фердинанда, спадкоемця австро-угорського престолу, та його дружини герцогинi Софii Гогенберг у Сараевi сербським гiмназистом Гаврилом Принципом, членом сербськоi терористичноi органiзацii «Млада Босна». Принцип входив до складу групи з 5 терористiв, яких координував Данило Ілiч. Вбивство стало формальним приводом для початку Першоi свiтовоi вiйни.] Проте не очiкував вiд царськоi армii такоi переможноi швидкостi, а вiд цiсарськоi – такого панiчного вiдступу. Останнiми днями перед заходом росiйських вiйськ до Львова вiн нiчого не робив, просто ходив вулицями й бачив, як з мiста суцiльним потоком, котрий не рiдiшав i ночами, рухалися на Захiд завантаженi вози, фургони, автомобiлi, фiакри, карети, велосипеди. Бачив навiть ручнi тачанки, дитячi вiзочки чи поспiхом збитi скринi з колесами. Одного разу зустрiв бiля Стрийськоi рогатки[15 - Рогатки (рогачки): своерiднi мiськi кордони, перепускнi пункти, що регулювали рух до мiста – з мiста.] Шацького, i той, дивлячись на суцiльний строкатий натовп бiженцiв, хитав сивою головою, цмокав за звичкою губами й бiдкався:

– Йой, що то буде, пане Кошовий, що то буде!

Те саме вiн чув вiд свого домовласника Веслава Зiнгера, котрий уголос пiдраховував майбутнi збитки i, червонiючи, попросив якось Клима заплатити, якщо не складно, наперед.

– Спiвчуваю вам, пане Кошовий, то е бардзо велике горе, – торочив, ховаючи очi й витираючи рясний пiт на блискучiй лисинi, раз по раз знiмаючи задля цього незмiнну ярмулку. – Я знав панi Басю добре, я ii любив, як свою, я мав би честь мати таку пожиличку. Блискуча була акторка, пане Кошовий. За можливiсть мешкати в однiм будинку з нею я б пiдвищив… – тут вiн ляснув себе пухкою долонею по губах. – Та про що я, дурний, говорю! Дуже перепрошую, пане Кошовий, дуже перепрошую, маете мене зрозумiти. Я пустив вас собi на збиток, але для мене честь зазнавати збиткiв через таку людину, як ви… Але ввiйдiть у положення, пане Кошовий, грошi – хоч папери, за них нинi ще можна купити золото, срiбло, таке, знаете… Воно дорожчае з дня на день, бо ж люди тiкають до Австрii, iм треба живих грошей…

Кошовий вiддав Зiнгеру платню до кiнця року, аби лиш вiдчепився й перестав канючити. Згодом дiйшло: домовласник, подiбно частинi львiв’ян, не мiг припустити, що росiяни зайдуть. Вважав великий висхiд передчасною панiкою, збирався нажитися на тому. Коли ж армiя вступила до Львова й солдати швидко зорiентувалися в королiвському мiстi, настала бiда. Чутки про грабунки, передусiм евреiв та еврейських крамниць, накрили дев’ятим валом, тож Зiнгер разом iз Зiнгеровою трусилися, зачинившись на всi замки, намагалися без нагальноi потреби нiкуди не виходити й заспокоювали себе: не мають комерцii, тож бiда омине. Та на всяк випадок виставили у своему вiкнi православну iкону.

Клим же далi ходив вулицями, дивився, слухав. Читав вiдозву президii мiста з закликом зберiгати спокiй. Був бiля Личакiвськоi рогатки й бачив, як заступник президента Тадеуш Рутковський[16 - Польський полiтичний та громадський дiяч, вiце-президент Львова.] передав росiйському генералу символiчнi ключi вiд Львова. Не дуже вiрячи в перспективу домовитися про щось iз росiянами, все одно пiшов разом iз делегацiею мiсцевих украiнцiв до графа Бобринського, нового губернатора возз’еднаних земель,[17 - Завойованi територii Галичини i Буковини росiйська влада визначала як початок процесу возз’еднання слов’янських земель пiд проводом Росiйськоi iмперii.] аби вмовити не забороняти украiнських видань та не закривати культурних товариств. Негативна вiдповiдь i погано прихована насмiшка були прогнозованими. Чому – зрозумiв пiзнiше, почувши на вулицях вiд росiйських солдатiв рiдну мову в призабутiй надднiпрянськiй манерi. Солдати царськоi армii дивувалися вголос, тицяючи пальцями на «Кобзарi» у вiтринах однiеi з крамниць. Навiть почали брати, звiсно, не платячи. За кiлька днiв книжок уже не було: цi та iншi видання, а також цiннi папери украiнських товариств конфiскували й вивезли в невiдомому напрямку.

Перша думка – кидати все й тiкати. Але зупинив учинок Магди Богданович.

Пiсля такого накивати п’ятами Кошовий вважав ганьбою, принишк i зачаiвся, поволi витрачаючи заощадження, бо роботи для нього, адвоката, вже не було. А незабаром зi Львова стали зникати й продукти. Тим, хто не працював у тимчасовiй адмiнiстрацii, стало зовсiм непереливки. Й польськi чиновники, якi були в бiльшостi, потроху повернулися до обов’язкiв, вирiшивши хоч не дружити, та й не конфлiктувати. Іншим, у тому числi украiнцям, стало важко.

Щойно почалися арешти, суди та вiдправки в табори, Клим приготувався. Навiть здивувався, що за ним прийшли не в першi днi, а пiд кiнець жовтня. Єдине – встиг винести та заховати трохи золотих коштовност

й, залишених пiсля Басi, та свiй револьвер. Спалити украiнськi просвiтницькi книги думав, потiм вiдмахнувся. Вiн сам, без речових доказiв, надто помiтна постать.

З полiцiею прийшов пойнятим Гнат Бульбаш, мстиво посмiхнувся, хоч Кошовий не мiг пригадати, коли i чим скривдив двiрника, – тицьнув грубим пальцем, заявив:

– Мазепинець. Давно казав, писав сигнали панам офiцерам.

– Побачимо, – лiнькувато, з виразом страшенноi нудьги протягнув низенький кирпатий ротмiстр, молодий, хоч зрiст робив його ще молодшим, а вуса не додавали солiдностi.

Пiд кашкетом його голова була iдеально круглою i гладенькою, мов гусяче яйце. За iнших обставин новий знайомий виглядав би кумедно. Офiцер не напускав на себе суворого вигляду. Потрiбноi строгостi додавало вiдчуття влади.

– Ротмiстр Жаров, – назвався, кинувши руку до козирка. – Кошовий Климентiй – ви?

Вiн говорив росiйською, Клим вiдповiв так само:

– Климентiй Назарович. Чим можу служити?

– Менi? – перепитав Жаров. – Не знаю, там розберуться.

– Де – там?

– Отам, – Жаров махнув у бiк вiкна. – Мусимо провести у вас обшук.

– ¶Я – адвокат, знаю закони. В тому числi – чинне право Росiйськоi iмперii.

– То знайте. Ми на законних пiдставах.

Ротмiстр простягнув Климовi папiрець iз печаткою. Кошовий навiть не глянув.

– Завадити все одно не можу.

– Для чого розмови тодi? Цiну собi набиваете ось при свiдках? При, так би мовити, чесному народi? Починайте, панове.

Книги й газети знайшли швидко. Ковзнувши поглядом, Жаров не взяв до рук, кивнув, задоволений собою.

– Мазепинець. Збирайтеся, поiдемо, – i, помовчавши, для чогось додав: – Може, до Мазепи вашого, так сказати…

Тихий стук у загратовану шибу вивiв iз роздумiв, змусив здригнутися.

Клим пiдвiвся на лiктi, глянув на звук.

Дощ почався, сильний. Першi краплi торкнулися скла.

За мить додався iнший звук – повертався ключ у дверях камери.

Роздiл другий

Старий недобрий знайомий

Його привели в той самий кабiнет, що й минулi рази. Слiдчий, безбарвний чоловiк у цивiльному, сидiв за столом, заглиблений у папери. Щойно Клим переступив порiг, вiн пiднiс очi, зиркнув на в’язня крiзь круглi скельця окулярiв у черепаховiй оправi, вмочив перо в чорнильницю, почав старанно виводити щось, нiби все довкола могло почекати. Дивуватися Кошовий не збирався, хоч поведiнка слiдчого нинi таки була незвичною. Та навiть якби хотiв – не встиг: за спиною грюкнули дверi, хтось зайшов, почулося:

– А, доставили? Даруйте, затримався. Знiмiть кайдани.

Поки конвойний розковував руки, новий вiдвiдувач по-хазяйськи пройшов, став перед Климом, розвiвши ноги трохи ширше плечей та заклавши за спину руки в бiлих рукавичках.

– Ось де зустрiлися. Старий знайомий. Пiзнаете?

На голоси в Кошового була не дуже добра пам’ять. Зате на зорову не нарiкав.

Перед ним стояв Зубов.

Той самий поручик Киiвського охоронного вiддiлення – тiльки тепер в iншому чинi. Капiтан, без перебiльшення – блискучий, у новiй формi, ладно пiдiгнанiй, сидiла, мов у нiй народився, й Зубов отримував вiд розумiння того неабияке задоволення. Таких офiцерiв тиражували в Росii на картинках та фотознiмках, формуючи в суспiльствi вiдповiднi iдеали. Зубову добре пасував би гусарський мундир. Навiть бiльше: Клим ще при першiй зустрiчi вiдзначив, а зараз, упiзнавши, пересвiдчився: капiтан виглядав тим самим гусаром, якого панночки сто рокiв тому бачили в дiвочих снах. Й пiти з таким у мазурцi на великому балу мрiяли вголос, не соромлячись.

Капiтан зняв кашкета, поклав на краечок столу. Перед Кошовим стояв пiдтягнутий, спортивноi статури жагучий брюнет. Чоботи блищали, жодних слiдiв бруду, хоч за вiкном негода. Суконнi форменi штани не приховували притаманноi кавалеристам кривизни нiг. Франтуватi вусики старанно пiдстриженi – Клим мав подiбну звичку, але Зубов кiнчики своiх закручував догори. Горбинка на носi робила чорнявця вiддалено схожим на кавказького джигiта, ще б вдягнути на нього черкеску з газирями та кудлату папаху. Тулуб перетягнений ременями, на поясi – кобура з револьвером. Бiлих рукавичок Зубов не знiмав.

– Бачу, ви не радi нашiй зустрiчi.

– Ще не знаю.

– Чого не знаете, дозвольте запитати?

– ¶Радiти чи навпаки. Вiд того, що ви впiзнали мене, а я – вас, мое становище тут навряд чи змiниться.

– Чому ви так думаете?

Кошовий тягнув iз вiдповiддю. Скориставшись паузою, Зубов знову повернувся до слiдчого, попросив:

– Гнате Іллiчу, подаруйте нам кабiнет на кiлька хвилин для тет-а-тет.

– Звичайно, Павле Павловичу.

Слiдчий без метушнi пiдвiвся, явно готовий звiльнити стiл, зiбрав папери у велику картонну теку, зашнурував ii та вийшов разом iз конвойним, котрому не треба було спецiального наказу. Зубов не поспiшав сiдати на його мiсце. Далi стояв напроти Клима, гойдаючись iз п’ятки на носок та розминаючи затягнутi рукавичками кистi.

Майнуло – готуеться вдарити, замастити бiле червоним.

Перехопивши погляд, капiтан повторив питання:

– Так з чого ви взяли, що я прийшов погiршити

ваше становище? Знаю, рiд дiяльностi не помiняли тут, у Львовi. Ви фахiвець iз права й просто людина з досвiдом. Маете розумiти: вам i без мене не позаздриш. Ви знову пiдданий Його Величностi iмператора…

– У мене iнше пiдданство.

– Пусте, пане Кошовий. Хiба ви не чули виступ графа Бобринського? Та напевне ж чули, читали – тим бiльше. Росiя не захопила цi землi й, зокрема, це мiсто. Государ повернув свое, звiльнивши тутешнiх слов’ян вiд чужого впливу, в тому числi й найперше – релiгiйного. Ми принесли iстинну вiру.

– На багнетах.

– Софiстика.

– Істина.

– Об’ективноi, абсолютноi iстини не iснуе. Отже, софiстика, пане Кошовий, софiстика. Якщо спiльноти, мiста й територii не можуть чогось негативного позбавитися самi, без сторонньоi допомоги, ця допомога надаеться силовим шляхом. У визволеннi беруть участь солдати, гвинтiвки мають багнети, – Зубов розвiв руками. – Генiй дружить iз парадоксами, як писав пан Пушкiн. Та не варто заглиблюватися аж у таке. Про фiлософiю та поезiю поговоримо з вами iншим разом, пане Кошовий. Веду до того, що з установленням тут, у Схiднiй Галичинi, зокрема в мiстi Львовi, тимчасовоi вiйськовоi адмiнiстрацii все це, – вiн окреслив у повiтрi велике коло, – з моменту пiдписання вiдповiдних документiв переходить пiд юрисдикцiю держави Росiйськоi. Тож ви, правник, маете усвiдомити: починають дiяти росiйськi закони. За якими ви, особисто ви, повиннi жити i з якими мусите рахуватися. Тож ви отримали росiйське пiдданство, яке колись мали. Вам при потребi видадуть усi необхiднi папери.

– Це вплине на рiшення суду?

– О! Питання вiрне, тож почнемо з самого початку. Як, на вашу думку, погiршиться ваше становище з моею появою?

Клим зiтхнув.

– Ви знаете мене й моi переконання. Хоч бачилися ми лише раз чи два, усе одно мою справу ви тодi вивчили досконально.

– Так, це була моя робота. Вона i тепер лишаеться моею. Маю честь працювати в контр-розвiдувальному вiддiлi тутешнього вiйськового округу. Вiдкомандирований височайшим велiнням, маю посаду, вiдповiдну до чину.

– Жандармський офiцер став контррозвiдником?

– Полiтичний розшук, пане Кошовий, вiд полювання за шпигунами та подiбними iм ворогами нiчим не вiдрiзняеться. Велика вiйна е частиною великоi полiтики завжди. Навряд чи ви будете сперечатися навiть з урахуванням ваших поглядiв. Ви та вашi однодумцi прагнете створити свою державу, вiдокремившись вiд Росii, вийти з-пiд полiтичного впливу. Творення держави – теж процес полiтичний. Ви зазiхаете в такий спосiб на суверенну територiю, приналежну до Росiйськоi iмперii та закрiплену на картах свiту. Це – зрада, пане Кошовий. Злочин, серйозний пiд час вiйни.

– Ви прийшли розказати менi те, про що я сам знаю?

– Ви самi завели розмову. Ми з’ясували розклад сил на даний момент. Я звiдси пiду, все лишиться, як е. Вас судитимуть за державну зраду й вiдправлять у табiр, де ви або виживете, або навпаки. Проте може бути iнакше.

– Наприклад?

– Ви приймаете мою пропозицiю. Виходите на волю. Починаете робити, що скажуть. Вашу справу закриють i забудуть про неi. Без вас клопотiв вистачае.

– Це називаеться вербовка, пане Зубов.

– Нi. Вербовка – переманювання когось на свiй бiк iз метою змусити дiяти проти вчорашнiх друзiв, союзникiв, для iншоi держави тощо. Завербований мае збирати вiдомостi, ввiйшовши в довiру та користуючись нею. А той, хто завербував, тобто, я, використовуе данi не так у своiх цiлях, як у державних iнтересах.

– Щойно я почув: ви починаете робити все, що вам скажуть. Хiба…

– Нi, – знову рiзко перервав капiтан. – Тут iдеться бiльше про приватний випадок. Людина, в чиiх iнтересах я хочу запросити вас дiяти, не лише мiй колега. Пiдлеглий, добрий товариш, сказав би – друг, отак щасливо все збiглося. Вiн офiцер на государевiй службi. Та зараз iдеться про вирiшення його приватноi, особистоi, навiть дуже особистоi справи. Інтимноi.

– Аж так?

– Саме так.

Заклавши руки за спину, Зубов почав ходити кабiнетом, при цьому старанно ступаючи, аби кроки виходили рiвними.

– Не треба пояснювати, що я вивчаю справи всiх, хто потрапляе сюди за звинуваченнями, подiбними до вашого. Це великий потiк, тож я проглядаю побiжно. Майже все iдентичне. Побачивши ваше прiзвище, чомусь вiдразу провiв паралель – навряд чи збiг, напевне той самий, зустрiчалися колись. Наказав дати довiдку – отримав ii дуже скоро. Справдi, Кошовий Климентiй Назаров, мiй старий, хоч не близький знайомий. Тут же нагодився активiст мiсцевого русофiльського руху. Кумедного, як на мiй погляд, через помiтну iдеалiстичнiсть. Такий собi пан Ярослав Навотний, говорить щось прiзвище?

– Звiсно. Вiн проходив шiсть рокiв тому по великiй гучнiй справi Сiмеона Дановича, представника мiсцевих радикалiв iз числа росiйських прихильникiв. Вивернувся, вiдбувся переляком.

Далi розкажу вам я, – Зубов посмiхнувся у вуса. – Як повiдомив Навотний, ви зiграли в тiй iсторii не останню роль. Буквально – допомогли затримати членiв бойовоi групи, один iз яких, росiйський пiдданий, виявився причетн

м до вбивства вашого старшого товариша, адвоката Євгена Сойки. Обое, Сойка i Данович, були агентами й працювали в iнтересах государя iмператора. Ну, ви це самi чудово знаете. Задля цiкавостi попросив знайти менi мiсцевi газети того часу й перекласти статтi, присвяченi так званiй «справi терористiв» i вашiй участi в нiй. Ви – вiдома особа в межах Львова, пане Кошовий.

– Не перебiльшуйте.

– Скромнiсть прикрашае. Проте мене зацiкавили не свiдчення Навотного, котрий вивернувся, як ви зволили сказати. При бажаннi доказiв проти вас як мазепинця цiлком досить i без них.

– Знову лякаете?

– Пояснюю зайвий раз. Щоб зрозумiли, яку шпаринку вам пропоную, аби теж вивернутися й вiдбутися легким переляком. Чесно признаюся: навiв за короткий час бiльше довiдок про вас. Природно, що ваша персона мене зацiкавила. Ви ранiше, до вiйни, давали лад рiзним делiкатним справам. Залагоджували iх блискуче. То чому б не взятися за старе, тим бiльше, коли у вас усе так добре виходить. Для вас це единий шанс уникнути суду i табору, пане Кошовий, повiрте менi.

– Аби повiрити, мушу знати, про що йдеться.

– Ось дiлова розмова. Прошу сiдати. Зараз принесуть каву та печиво, я розпоряджуся.

Роздiл третiй

Справа кривава й делiкатна

Кiлька наступних хвилин чоловiки мовчали.

Кошовий чим далi, тим менш затишно почував себе в казенному кабiнетi. Згадалися подiбнi вiдчуття шестирiчноi давнини: викликавши його з каземату, Зубов тодi теж запропонував кави. Щоправда, перед тим був коньяк, i Клим, подумки проклинаючи себе за м’якотiлiсть та безпринципнiсть, пригостився. Спершу не бачив рiзницi мiж вогкою темною камерою та кiмнатою для допитiв, сухою, мiнiмалiстичною – стiл, ослiн, царський портрет. Та, випивши чарку, швидко помiняв думку – тут усе одно краще, нiж у пiдвалi. Якщо е дивний вибiр мiж цим примiщенням та кам’яним мiшком, в’язнi обирали перше: краще щодня по кiлька годин сидiти тут, анiж невизначений час – в одиночцi. Але варто було жандармовi дати пiсля коньяку кави, Кошовий вiдчув себе приниженим. Навпроти нього – чистий, поголений, ставний офiцер, упевнений у собi. Бо хоч вони нiби рiвнi за соцiальним статусом, тут, у кабiнетi, один iз них – брудний, неголений, ще й смердить тюрмою. Пiсля такого рiзниця мiж камерою i казенною, проте однак цивiльнiшою кiмнатою зникала остаточно.

Цього разу теж принесли каву, i капiтан поставив поруч срiбну коньячну чарку. На пiдвiконнi за портьерою виявився графин з бурштиновою рiдиною. Вийнявши корок, Зубов понюхав вмiст, i гострота вiдчуттiв, притаманна кожному в’язневi, далася взнаки: Кошовий зi свого мiсця вiдчув забутий аромат добре витриманого напою. Наливши йому по вiнця, собi хлюпнув половину – все, як тодi, пiд час першоi зустрiчi. Чи Зубов навмисне так зробив, чи лише дотримувався власного стилю в роботi – загадка, над якою Клим вирiшив не сушити голову. Не вдаючи з себе гонорового бунтiвника, узяв чарку за нiжку, не стримався, вiдставивши мiзинця, пригубив, вiдразу ж перехилив, примружив очi – добре, холера…

– Ваше здоров’я, – капiтан зробив маленький ковток. – Пийте каву. Це зi старих запасiв.

– Чиiх? Ваших? Привезли з Петрограда?

– Розумiю вашу ядучiсть. Може, й маете право, – Зубов знизав плечима. – Запаси тутешнi.

– У крамницях колонiальним товаром давно не торгують, – Клим зробив великий ковток кави. – Добра. Таку давали в пасажi Мiколяша. Тепер нема. У кращому випадку – ерзац.

– Треба запитати свого ординарця, де вiн роздобув.

– Отож. Запитайте, де вiн украв.

Погляди чоловiкiв зустрiлися, схрестилися. Кошовий витримав.

Невелика чарка коньяку пiсля тривалого утримання додала зухвалостi.

– ¶Ви уявляете мого денщика крадiем?

– Мародером. Це так називаеться, пане капiтане.

– Ви справдi такоi ницоi думки про мене? Чи так: ви дiйсно вважаете контррозвiдку причетною до мародерства?

– Армiя почала грабувати Львiв, щойно вступила в мiсто. Я знаю випадки, коли обносили крамницi, бо крамарi – евреi. Їх росiйськi вiйськовi трусять чомусь принципово. Тут iдеться навiть не про умовне право переможця мати три днi на пограбування завойованого населеного пункту.

Зубов покрутив чарку в пальцях, глянув крiзь неi на свiтло, знову ковтнув.

– Пане Кошовий, наша розмова знову пiшла не туди. Я не дивуюся цьому, бо ви, мазепинцi, готовi приписати нам, вiрним слугам Його Величностi, ледь не людожерство.

– Та ну, не перебiльшуйте.

– Це я ще применшую, – капiтан поставив чарку на стiл. – Менi прикро, що особи ваших поглядiв упереджено ставляться до цiлком законних намiрiв государя об’еднати всi слов’янськi народи в едину нацiю. Чужого, пане Кошовий, Росii нiколи не було потрiбно. Читайте iсторiю, ми лише повертаемо свое. Вiдновлюемо iсторичну справедливiсть.

– Оця кава – теж повернення свого?

– Далася вам кава! Я не знаю, ось вам хрест святий, – Зубов перехрестився, – не знаю, де мiй денщик роздобув каву! Мiг купити на чорному ринку! Як потрапляють товари до гендлярiв – теж не маю поняття. Контррозвiдка цим не займает

ся. Є речi, важливiшi за каву i навiть за полiтику! Тим бiльше, люди на кшталт пана Навотного представляють, як тут кажуть, русинську спiльноту. Ви ж не будете заперечувати очевидного: значна частина малоросiв мае вiдмiннi вiд ваших погляди на стосунки iмперii та малих народiв.

– Так, розмова справдi йде не туди, пане Зубов. Ми торкнулися свiтоглядних питань. Стосовно них не домовимось нiколи.

Чоловiки знову помовчали.

– Зрештою, менi не потрiбна ваша лояльнiсть, – мовив капiтан. – Принаймнi, поки що. Хiба в якийсь момент це заважатиме робити правильнi неупередженi висновки.

– Кому заважатиме?

– Нам обом. І досить, пане Кошовий, лишимо полiтику. Тим бiльше, капiтан Платов, заради якого ви тут, втрапив у халепу, не дотичну до неi. Хоча кохання, як i полiтика, – вiчнi.

– Кохання?

– Або пристрасть, не суть, – Зубов допив свою чарку, поставив ii в центр столу. – Антон Платов зробив, як на мене, блискучу вiйськову кар’еру. Йому лише двадцять п’ять, а вiн уже капiтан. Чин отримав не так давно, перед самою вiйною. Пiдвищили, призначаючи в штаб. Штабних бойовi офiцери не люблять, солдати – тим бiльше, проте якби не було штабу i тих, хто там служить, армiя не змогла б воювати.

– Вiчне питання, хто без кого обiйдеться: генерал без армii чи армiя без генерала, – вставив Клим.

– Я саме про це, – кивнув Зубов. – Знаючи Платова, готовий визнати: стрiмке кар’ерне зростання запаморочило йому голову. Блискучий офiцер, красень, втiлення успiху, мае всi перспективи досягнути ще бiльших висот. Для таких вiйна, хай це прозвучить не дуже пристойно, – чудовий шанс сходження вгору. Звичайно, поруч iз ним постiйно бачать не лише молоденьких дiвиць, а й зрiлих дам. Перебiрливiстю у зв’язках Платов нiколи не вiдрiзнявся i в цьому не оригiнальний. Звичайно, з початком военноi кампанii вiн лишив попереднi амури вдома. Навряд чи когось здивуе, що тут, у Львовi, капiтан швидко знайшов нову пасiю, яка розраджувала в не такi вже частi вiльнi вiд служби години.

– Небезпечний зв’язок? Штабний офiцер скомпрометований?

– Ще не знаю.

Вiдповiдь прозвучала щиро й сказано було зовсiм iншим тоном. Або Кошовому здалося, або Зубов тепер виглядав трохи розгубленим, хоч намагався приховати це вiд арештованого.

– Тобто?

– Отак, – капiтан розвiв руками, знову налив Климовi по вiнця, собi – ще менше, нiж перед тим. – Зв’язку свого Антон Платов не приховував. Йому, молодому-холостому, нема кого-чого боятися. Господи, у нас не криються, коли йдуть у бордель! По соромiцьких дiвках ходять вiйськовi всiх армiй свiту, е навiть пересувнi бардаки!

– У чому ви хочете мене переконати, пане Зубов? Капiтан трохи попустився, вiдпив коньяку, збираючи думки докупи.

– У тому, пане Кошовий, що iнтимний зв’язок iз мiсцевою дiвицею, панною Боженою, полькою, Антон Платов нi вiд кого не приховував. Навiть брав ii з собою на рiзнi прийоми. Я знайомився з його коханкою, щоправда, не близько, поцiлував ручку. Вона, мiж iншим, у товариствi була на диво мовчазною. Росiйськоi не знала, але Платов добре говорить французькою i трошки нiмецькою. Втiм, панна в чоловiчi розмови не втручалася, чим iнодi грiшать окремi дами. Гаразд, – Зубов махнув рукою, мов проганяючи настирну муху. – Вчора вночi Платов знайшов ii мертвою.

Тепер коньяку вiдпив Кошовий.

Зробив, як i перед тим, великий ковток, випиваючи все до краплi. Подiяло ще бiльше, дискомфорт зник, вiн уже вiдчував себе на рiвних iз пещеним капiтаном. Ще пiвгодини тому власний запах, неголенiсть та брудний одяг заважали. Зараз Клим убачав у цьому певний виклик.

– Можете не вiрити, пане Зубов. Але я чомусь так i подумав.

– Що подумали?

– Чекав, коли заговорите про смерть. Насильницька, я правильно розумiю?

– Так. Божену Микульську, коханку Антона Платова, вбито у власному помешканнi на площi Ринок минулоi ночi. Хай це прозвучить дивно, та капiтан, випускник кадетського корпусу, навiть спадковий вiйськовий, побачив смерть отак, зблизька, уперше в життi.

– За двадцять п’ять рокiв, – додав Кошовий. – Чого ж, не дивуе. Не помилюся, якщо скажу: трапляються й генерали, котрi не бували в жодному бою.

– Не про це мова, – Зубов знову вiдмахнувся, заговорив дiловито. – Враховуючи вiдомi вам обставини та статус Платова, вiн потурбувався, аби в коханчинiй квартирi встановили телефонний зв’язок. Виявивши закривавлене тiло, капiтан зробив водночас емоцiйно й мудро: розбудив найперше мене. Я порадив нiкого бiльше не смикати, зiбрався, приiхав на площу Ринок. Зi мною був лише механiк, котрий кермував автомобiлем. Я лишив його назовнi, служивий не навчений розпускати язика. Знае, де i в кого служить. Тож донинi про вбивство знають трое.

– Трое?

– Платов, я, тепер – ви, пане Кошовий.

Сiпнулося вiко.

Торкнувшись його пучкою брудного пальця, Клим примружив очi, хвильку посидiв так, прокручуючи в головi почуте. Потiм, пiднявши повiки, глянув на Зубова.

– Хочете сказати… Чекайте… Зараз по десятiй ранку. Труп досi в помешканнi, про пригоду нiхто не знае, навiть полiцiя

– Так, – кивнув капiтан. – Є багато питань, на якi слiд вiдповiсти, перш нiж я дозволю дати справi офiцiйний хiд. Усе, що може виникнути, розiб’еться об iнтереси контррозвiдки. На щастя, маю право ставити до вiдома про подiбнi пригоди коли вважаю за потрiбне i кого хочу. Вiйськову таемницю пiд час вiйни нiхто не скасовував.

– Ви отак, просто засекретили нагле вбивство коханки штабного офiцера?

Зубов задоволено гмикнув.

– Бачу – правильно вибрав, пане Кошовий. Ви щойно дуже точно обмалювали ситуацiю. Обставини наглоi смертi особи, котра мала iнтим iз офiцером генерального штабу, допущеним до цiлком таемноi iнформацii, невiдомi. Передчасний розголос може зашкодити передусiм капiтану Платову. Якби голову розбили звичайнiй повii, яка приймае клiентiв на дому, – нiчого критичного. Жiнки легкоi поведiнки ризикують постiйно, в них велике та строкате коло знайомств. Панi Божена – випадок не такий. Повторюся: я знайомий з нею особисто, хоч i побiжно. Вона не справила враження легковажноi особи, яка полюе за чоловiками заради вигоди чи гострих вiдчуттiв. Крiм того, зi слiв Платова, iй кiлька разiв погрожували через зв’язок iз росiйським офiцером. Нарештi, випадковiй людинi ця панна дверi б пiзно вночi не вiдчинила.

Вiко сiпнулося знову, вiдчутнiше.

У скронях пульсувало, вже не тiльки вiд випитого натщесерце гарного коньяку.

– Вона пустила вбивцю? Сама? Зубов кивнув.

– Де в цей момент був Платов?

– Продовжуйте, пане Кошовий. Ви на вiрному шляху. Клим зiбрався, розпрямив плечi, навiть торкнувся мiсця нижче комiру несвiжоi сорочки, де зазвичай був вузол краватки.

– Нiхто не бачив капiтана в момент убивства його коханки. Вiдчинити пiзно ввечерi вона могла лише йому – або тому, кого дуже добре знала й довiряла. Боженi погрожували. Вбивця мiг вибрати момент… Але якщо капiтанова коханка його знала… – вiн легенько прикусив нижню губу. – Панна Микульська могла обманювати Платова. До ii помешкання мав доступ той, iз ким вона зраджувала капiтановi. А Платов мiг дiзнатися про це. Ви пiдозрюете капiтана в убивствi коханки.

Зубов кiлька разiв легенько плеснув долонями.

– Браво, пане Кошовий. Я таки не помилився. Ми ще нiчого не почали, я лише виклав вам обставини справи. Ви вже зробили правильний висновок. Хоча е iнша небезпека. Та в цiлому – вiрно. Характер у Платова запальний. Зради не прощае, особливо жiночоi. Готовий розiрвати стосунки за обопiльною згодою. Домовитися полюбовно, так бувае. Але якщо роги наставляють йому… – капiтан потер гостре пiдборiддя. – Минулого року повернувся з вiйськових зборiв ранiше, нiж планував. Усе, як у поганому анекдотi: чергова пасiя лежала в лiжку з цирковим силачем. Платов оскаженiв, вихопив револьвер, хотiв убити обох. Циркач показав своi кращi якостi, закрив жiнку, прийняв двi кулi в себе. На щастя, обiйшлося: одна в плече, навилiт, друга зачепила бiк. Кровi багато, та всi живi. Справу вдалося залагодити, Платова вислали з Петрограда до Харкова. Заслання вийшло нетривалим, повернули з пiдвищенням. Науку молодий чоловiк отримав надовго. Принаймнi, я вiрив у це до нинiшньоi ночi.

– Капiтан не признаеться?

– Звичайно.

– Ви йому не вiрите.

– З огляду на факти з недалекого минулого, це логiчно. Аби не його теперiшня посада, я вiдразу дозволив би дати справi офiцiйний хiд.

– Доведеться дати, пане Зубов. Ви ж не хочете заховати труп.

– Нi. Тому й залучаю вас iз вашим досвiдом. Якщо Антон Платов убив свою коханку з ревнощiв i ви надасте менi вагомi докази, подальшу його долю вирiшу я сам. Це тiнь на генеральний штаб, особливо в момент, коли тривае складна операцiя пiд Перемишлем. Крiм того, менi потрiбна особа, через яку вбивство скоене.

– Суперник?

– Так. Не забувайте: вбита – коханка офiцера, котрий мае доступ до вiйськових секретiв. Той, iнший полюбовник, може виявитися конфiдентом. Через зв’язок iз панною Боженою мав намiр пiдiбратися до Платова. Ось вам ще один кандидат на роль убивцi.

– Шпигун? Його треба виявити.

– ¶Ви шукаете не шпигуна. Мене цiкавить той, хто вбив коханку капiтана Платова. Щойно я отримаю вiд вас, пане Кошовий, вiдомостi, котрi пiдтвердять якусь iз моiх версiй, розслiдуванням убивства займуться тi, кому, як ви справедливо кажете, належить цим займатися.

Клим похитав головою.

– Не клеiться, пане Зубов.

– Що там у вас не клеiться? – питання прозвучало грубувато.

– У вас не клеiться, – Кошовий нацiлив на капiтана вказiвний палець. – Ви навiть iз вашим впливом не ладнi приховувати вбивство тривалий час. Полiцiю залучати треба. Нехай провадять усi необхiднi слiдчi дii пiд вашим пильним оком. Ви, як виглядае, маете змогу контролювати процес i влаштувати все так, аби про хiд розшуку насамперед доповiдали вам.

Зубов знову потер пiдборiддя.

– Нехай. Так i буде. Але довго не триватиме. Щойно ви самi собi обмежили час.

– Хiба я дав згоду?

– А хiба нi?

– Повертаетесь у камеру? Я викликаю конвой.

Погляди чоловiкiв черговий раз схрестилися. Тепер Клим вiдвiв очi швидко. Напевне Зубов прочитав

у них капiтуляцiю – Кошовому зараз було соромно за себе, та вийти на волю кортiло бiльше. Зрештою, йому не пропонують поступатися поглядами чи принципами. Лише неофiцiйно розiбратися, хто мiг убити жiнку, яка навряд чи на це заслуговувала. Прокралася пiдступна думка: раптом убивцею дiйсно виявиться капiтан-штабiст, це ж збаламутить вiйськове керiвництво, раптом запанiкують…

Завдати царськiй армii навiть дрiбних неприемностей, нiчим за це не поплатившись, – чом би й нi?

– Гаразд. У мене е кiлька умов.

– Вiдразу? Думаете – можете чогось вимагати у своему становищi?

– Без того я навряд чи принесу користь.

– Слухаю вас.

Кошовий поклав ногу на ногу, вмощуючись зовсiм уже по-хазяйськи.

– Хочу повернутися у свое помешкання, на Личакiвську. Ви знаете, де це. Якщо його хтось зайняв, прошу подбати, аби звiльнили.

– Це все?

– Свобода пересування, свобода спiлкування, свобода дiй. Вашi агенти чи агенти кримiнальноi полiцii за мною не стежитимуть.

Зубов гмикнув.

– Ви зависокоi думки про тутешнiх полiцейських. Значну частину перевели до Львова та iнших мiст iз Росii. То не найкращi кадри, чесно признаюся. До того ж, iх усе одно бракуе. Щодо iншого – як себе проявите. Вiльно спiлкуватися з тими, хто становить потенцiйну загрозу, не можете й не будете. Маю на увазi передусiм ваших однодумцiв, котрi поки не заарештованi. Не провокуйте iх, вони не провокуватимуть вас. Уникайте всього, що наближае до полiтики.

– Вiйна – полiтика, вашi слова. Самi не припускаете суто побутовоi причини вбивства. Як загинула панна Божена? Кажете – розбили голову?

– Пiдсвiчником. Удар не один, били багато разiв. Огидне видовище, череп – у криваву кашу, гатили вже мертву. Пошкодили обличчя, хоч упiзнати можна. Оглянете самi, якщо е бажання. Тiло чекае на вас, пiд охороною Платова. Я нiчого не пояснив у штабi, просто повiдомив – капiтан потрiбен поки в розпорядженнi контррозвiдки.

– Звiсно, мушу глянути. Але не сам. Прошу залучити до справи пана Вiхуру, вiдставного комiсара. Ви не довiряете новим полiцейським, тi, хто лишився на службi, не мають тих можливостей, що ранiше. Надiлити iх особливими повноваженнями ви навряд чи готовi. Тож пан Марек – не найгiрший варiант. Матимемо з ним рiвнi права.

– Нi, – капiтан гойднув головою. – Забагато народу доведеться посвячувати в делiкатну справу.

– Хоч як доведеться, пане капiтане, – парирував Клим. – Тримати в секретi все не можете, самi визнали. Тому закличте полiцiю, щойно на мiсцi злочину побуваемо ми з колегою. Зрештою, я можу дозволити собi використовувати зв’язки та можливостi пана Вiхури, не до кiнця перед ним розкриваючись. Власне, на цьому нашi стосунки трималися всi цi роки. Здаеться, вiн змирився.

Сiвши нарештi за стiл, Зубов вибив по поверхнi легенький дрiб, наче грав на пiанiно простеньку мелодiю, на кшталт «Собачого вальсу».[18 - Невибаглива невеличка п’еса для фортепiано, з неi зазвичай починаеться навчання новачкiв.]

– Ви справдi нахаба, пане Кошовий. Сподiваюсь, знаете, що робите. Інакше повернетесь назад у камеру. І я знайду спосiб посадити вашого колегу в сусiдню, не дай Боже, зробите щось всупереч нашим домовленостям i на шкоду росiйськiй владi. Все?

– Нi.

– У вас апетити.

– У буквальному смислi, пане Зубов. Їсти хочеться. Святим духом харчуватися не годен. Менi потрiбно забезпечення. Хай не грошове, воно мало чого варте. Але харчовий пайок не завадить. Пановi Вiхурi – теж.

Зубов знову пробiгся пучками пальцiв по краю стола.

– Слухайте, вам нiколи не пропонували дипломатичну службу?

– Я правник. Адвокат, коли не забули. Справи ведуться так. Лиш у даному випадку мiй клiент – це я сам. Тому максимально намагаюся враховувати, вiдстоювати й захищати власнi iнтереси. Щось не так iз забезпеченням?

– Навпаки, тут вирiшуеться найпростiше. Це все?

– Поки все. Далi побачимо.

– Обговорювати будь-якi кроки – лише зi мною. Вам проведуть тимчасовий телефон, з’еднувати можуть тiльки з моiм кабiнетом. Спроби потелефонувати iншому абоненту вiдстежаться миттево, без узгодження – заборонено. Приймаеться?

Кошовий мовчки кивнув.

– Коньячку?

Клим мотнув головою – поки досить, сам вiдчував.

– Тримайте.

Пiдвiвшись, капiтан Зубов простягнув через стiл правицю.

Довелося випростатись.

Вагався недовго – рука потисла руку. Коротко.

Роздiл четвертий

Клопоти на волi

На Личакiвську його привезли автiвкою.

Це був «даймлер», приписаний до контррозвiдки, яким розпоряджався особисто Зубов. Водiй – механiк, сповнений власноi гiдностi худий чоловiк невизначеного вiку в шкiрянцi та шоломi, заховав очi пiд окулярами-«консервами» 19, вiдгородившись вiд свiту. Щойно пасажири всiлися, повернувся до капiтана. Той глянув на Клима.

– Кажiть, як iхати.

– Адреса…

– До бiса. Федiр мiста не знае. Нiмецькою володiете?

– Трохи.

– З ним краще нею. Думаю, ваших знань вистачить, аби пояснити дорогу.

Вирiшивши нiчому не дивуватись, Кошовий сказав механiку кiлька фраз, для певностi показавши руками

апрям. Той, аби лiпше чути, розстебнув шолом, пiднявши «вуха» догори, вiд цього став виглядати доволi кумедно. Вислухавши, мовчки кивнув, насунув шолом сильнiше, запустив мотор.

Чхнувши, «даймлер» рушив, пiдстрибуючи на брукiвцi.

– Здивованi? – спитав Зубов. – Вiйна з нiмцями, а в мене водiй – нiмець.

– Свiт валиться Бог знае куди. Мене б не заскочив тепер навiть китаець. І все одно: нiмець – Федiр? Обрусiв?

– Його звуть Теодор, – охоче пояснив капiтан. – Один iз кращих водiiв, вiн зi мною вже третiй рiк. Справдi, обрусiлий нiмець, iз колонiстiв. Але вважае себе патрiотом Росii. Народився у Таврii, там е шведськi та нiмецькi поселення. У минулому – спортсмен, брав участь у перегонах, здобував кубки пiд росiйським прапором. Коли почалася вiйна, помiняв iм’я на росiйське, близьке за звучанням. Останнiм часом так багато хто робить. Чули – назви вулиць мiняють.

– Еге, – кивнув Клим. – Читав заклики киiвського купецтва пiдтримати перейменування. Киiвська губернiя, чув, не хоче вже торгувати нiмецьким товаром.

– Патрiотизм.

Знизавши плечима, Кошовий зосередився на дорозi – саме зараз водiй ледь не завернув у протилежний, нiж треба, бiк. Зубов теж замовк. Поки iм не було, про що говорити.

Вони iхали колись людними вулицями. Тепер хiдниками йшли переважно вiйськовi, повз яких швидко проходили цивiльнi, намагаючись вiдвертати очi. Життя не вiдчувалося, хоч день тiльки почався. Інодi перехожi озиралися на «даймлер», проводжаючи поглядами, i всякий раз Климовi здавалося: люди дивляться на нього, впiзнають, хоч точно знав: усе зовсiм не так, до його персони нiкому немае дiла.

Зупинившись на Личакiвськiй бiля потрiбноi брами, Федiр-Теодор знов озирнувся на капiтана, не пiднiмаючи масивних окулярiв.

– Чекаемо, – мовив той нiмецькою, до Кошового заговорив, як ранiше, росiйською: – Вам вистачить двадцяти хвилин?

– Для чого?

– Самi ж хотiли перевдягнутися.

– Так. Але ще помитися, поголитися.

– Чимось доведеться жертвувати. На площi Ринок чекае Платов. Я не велiв йому виходити. В одному помешканнi з тiлом замордованоi коханки вiн уже кiлька годин.

– Боiтеся за душевний стан офiцера росiйськоi iмператорськоi армii?

– Іронiя тут зайва, пане Кошовий. Навiть я не хотiв би опинитися на мiсцi капiтана.

– А в його ситуацii? Зубов криво посмiхнувся.

– Смiю завiрити вас: у його ситуацii я навряд чи колись опинюся. Одружений, маю сина й донечку, своiй дружинi вiрний. Нехай це прозвучить старомодно, адже нове столiття задае iнакшi правила. Досить, iдiть, не барiться. За вашим паном Вiхурою вже поiхали, привезуть туди ж.

Випите ще шумiло в головi. Кишки грали сумного марша – Клим пропустив тюремний снiданок. Сперечатися марно, просити щось на зуб – принизливо. Вiн i без того забагато в собi притлумив, пристаючи на капiтанову пропозицiю.

Вибрався з салону, зайшов у браму.

Дверi вiдчинив Гнат Бульбаш, з чийого кашкета на Кошового дивилася новенька кокарда у виглядi двоголового орла. Двiрник зиркнув на нього пiдозрiло, потягнувся за свистком, та Клим, ступивши крок убiк, кивнув на «даймлер» та офiцера в салонi. Щось буркнувши собi пiд нiс, Бульбаш посунувся, пропустивши пожильця, – i тут же, за звичкою, простягнув долоню, чекаючи подяки.

Іншим разом Кошовий би промовчав.

Тягар останнiх днiв дав про себе знати: примруживши презирливо очi, вiн виплюнув на Гната коротку матюкливу фразу, наслiдуючи манеру киiвських вiзникiв звертатися до лiнивих коней. Бульбаш нiколи ранiше не чув вiд пана адвоката нiчого подiбного. Тим бiльше не чекав, що той наважиться лаятися тепер, у своему становищi. Хотiв вiдповiсти, навiть розкрив рота – але, уздрiвши на сходах домовласника, закрив його, почухав бороду й пiшов геть, лишивши Клима та Зiнгера сам на сам.

– Ви надовго, пане Кошовий? – запитав той тихо, витираючи хусткою вологу вiд поту лисину.

З приходом до Львова росiйськоi армii домовласник зняв незмiнну ярмулку й заховав подалi. Бульбаш, знахабнiвши, почав вимагати собi додаткову платню, iнакше погрожував розказати православним, хто тут справдi мешкае. Домовласник, не знаючи, що робити, не найшов нiчого кращого, як прийти з цим до Клима. Той, розумiючи власне хистке становище, усе ж вiдкликав Гната, притиснув до стiни й сказав:

– Думаеш, пан Зiнгер ховаеться за iконами? Хiба по ньому не видно, скотино ти така, якого вiн походження? Так шановне панство виявляе свою лояльнiсть, гов’ядина ти! На лояльних мiстян зiбрався доносити? Налаштовувати iнших проти новоi влади? Хiба не чув розпорядження – людей не накручувати, не лякати, всiляко пояснювати переваги Росiйськоi iмперii? Ходи зi мною, разом у полiцii погуторимо.

Бульбаш намагався опиратися, та потiм зрозумiв – Кошовий говорить дiло. Все лишилося, як е. Бiльшiсть пожильцiв вирiшила не тiкати з мiста, хай вже буде, як буде. Стало погано: люди швидко збiднiли, скотилися до злиднiв, платити за проживання нiчим, заощадження танули, кошти йшли на iжу, iх витягав чорний ринок. До всього каналiзацiя та водогiн почали працювати з п

ребоями, тут жоден домовласник нiчого не мiг удiяти. Трималися на плаву тi, хто пускав росiйських офiцерiв чи iнших, котрi дiстали у Львовi службу та платню. Зiнгерам пощастило: практика насильницьких виселень iх оминула, бо пожильцi зберiгали нейтралiтет та вiдповiдну до часу лояльнiсть. І водночас не пощастило – довелося спершу знизити платню, потiм – узагалi про неi забути невiдомо, на який час.

– Не знаю, чи надовго, пане Зiнгере, – чесно вiдповiв Клим. – Зараз анi Бог, анi чорт нiчого напевне не знають.

– Ваша правда, – погодився той. – Маете знати: я дуже тiшуся, що вас випустили.

– Та де, – сумно посмiхнувся Кошовий. – Я й сам не знаю, чи звiльнили мене, чи нi.

– Як то так?

– ¶Бувае. Скажiть краще, хтось зайняв моi апартаменти?

– Поки Бог милував. Сам дивуюся, маю дуже вдале мiсце.

– Я перевдягнуся, бо на мене чекають. Повернуся – поговоримо, як буде час.

Зiнгер зник у себе, а Кошовий, пiднявшись, вiдчинив дверi, зайшов.

Тут лишилося все, як було – розкидане, вивернуте, розкурочене пiсля трусу. Книги, взуття, бiлизна та одяг валялися перемiшанi всюди, де iх кинули. Не стримавшись, Клим нахилився, пiдняв iз пiдлоги та склав стосиком на робочому столi кiлька книжок, вiд однiеi з яких вiдiрвали палiтурку: бо украiнською мовою, пiд обкладинкою такого видання могло, як казали, бути щось крамольне, незаконне, спрямоване на пiдрив устоiв iмперii. Скинувши брудне пальто, потiм – роздягнувшись повнiстю, пожбуривши просякнутий тюрмою одяг окремо в куток, вiн пошукав i знайшов не свiжi, зате чистi кальсони, спiдню сорочку, повозився зi шкарпетками.

Як виглядатиме – не переймався.

Натягнув штани в смужку, хотiв одягнути сорочку, та передумав, помiняв ii на плетений светр iз вiдкоченим комiром. Швидко оглянувши помешкання, не побачив нiде нового, справленого весною пальта, з того часу майже не вдягненого. Припустивши – хтось мiг потягнути, той самий Бульбаш, наприклад, вирiшив поки не морочитися, узяв те, в якому прийшов, хоч одягати його все одно було гидко. Зате капелюхи збереглися, лиш пожмакались. Розправивши один, Кошовий прилаштував убiр на головi, критично глянув на себе в дзеркало.

Аж тепер помiтив – скло розбите, трiщина пiшла навскоси.

Як повернеться – треба викинути.

– Шляк би вас трафив, пане Кошовий! Вiйна вiйною, а вам усе свербить! Паскудна звичка – втягувати мене у своi авантюри!

Так зустрiв Клима бiля брами на площi Ринок, з тильного боку ратушi, Марек Вiхура. Востанне вони бачилися у квiтнi на вечiрцi, котру комiсар львiвськоi кримiнальноi полiцii дав iз нагоди вiдставки. Зiбралися лише близькi, тим бiльше оцiнив запрошення Кошовий. Господинею була не панi Вiхурова, як належало, – зiбрання взяла у своi руки Магда Богданович. Вона натиснула на доступнi лише iй важелi, i для невеликого товариства на цiлий вечiр зарезервували ресторан готелю «Жорж», де вона мешкала пiсля чоловiковоi смертi. А з певного часу ii почали сприймати не так за пожилицю, як за особу, котра мае тут певнi права.

Прощання зi службою вийшло невеселим, хоч Магда докладала чималих зусиль, аби загальний настрiй не падав. Присутнi прийняли правила й весь вечiр старанно не говорили про погане. Панi Вiхурова була мало не единою, хто тiшився щиро: ii чоловiк вiдставку заслужив i тепер зможе присвятити бiльше часу власному здоров’ю. Сiмейний лiкар десять останнiх рокiв виявляв у Вiхури рiзнi хвороби, а дружина квоктала над ним. Не лише розорюючись на лiках, а й застосовуючи рiзнi можливостi народноi медицини. Але вона розумiла: комiсар мiг працювати ще кiлька рокiв, маючи до своеi роботи хист та натхнення. Злочинцi й колеги ставилися до Вiхури однаково: боялися й поважали. Рiшення прийшло хоч не вiдразу, визрiвало кiлька мiсяцiв, i комiсар таки зважився, щоб не втратити цю саму повагу.

Марек Вiхура подав у вiдставку, щойно завершився процес над Рiзником iз Городоцькоi.

Убивцею п’ятьох жiнок легкоi поведiнки. Одного нещасного, душевно слабого чоловiка.

І актриси Барбари Райськоi, нареченоi адвоката Кошового.

У власнiй спальнi, напередоднi власного весiлля. У той день i час, коли комiсар керував складними, добре продуманими Климом ловами вбивцi-манiяка. Потiм вiн картав себе: мiг додуматися до елементарного – виставити охорону, навiть переконати Басю пустити полiцейських агентiв до себе на час операцii. Хоч як би Кошовий не заперечував, Вiхура був невблаганний: показав себе як фахiвець iз найгiршого боку. Дочекавшись вироку та привiтавши судове рiшення разом iз усiма стоячи й оплесками, комiсар наступного ранку поклав власнiй кар’ерi полiцейського край.

Першi мiсяцi вiйни не змiнили Вiхуру хiба зовнi. Високий зрiст, широкi плечi й мiцна постава робили його подобою дбайливо обтесаноi кам’яноi брили. На перший погляд, цей чоловiк справляв враження цiлком здоровоi людини. Причому – такоi, якiй здоров’я дозволяе приймати на груди будь-яку кiлькiсть алкоголю, вина та коньяку, без особливоi шкоди для органiзму. В оману вводив червоний колiр обличчя, який зазвичай мають просмал

нi пияки. Проте Марек Вiхура вже скоро як десять рокiв не пив нiчого мiцнiшого за свiтле пиво. Та i його вкрай рiдко. Мiг потягнути ще келих-другий шампанського, якщо запрошували на офiцiйнi урочистостi. Кров постiйно приливала до лиця, бо гроза львiвських злочинцiв мав, серед iнших болячок, проблеми з судинами. Панi Вiхурова била на сполох, коли чоловiкове лице з густо-багряного ставало рожевим – це ознака поганого чуття. Коли iншi блiднули, кремезний комiсар робився рожевим.

Саме такий колiр обличчя Вiхури мало зараз. Також усякий, хто добре знав вiдставного комiсара ранiше, мiг побачити: колись дороге пальто, пiдiгнане пiд поважну поставу людини-гори, нинi висiло, мов на вiшаку. Дотепер вiн не мiг схуднути, списуючи особливiсть на поважний вiк – мужчини, розмiнявши шостий десяток, невпинно починають грубшати. Вiйськова кампанiя та стрiмке входження росiйськоi iмператорськоi армii до Львова надто скоро внесло корективи – зараз Вiхура, як i переважна бiльшiсть мiстян, харчувався не тим, що дозволяють лiкарi, а тим, що вдавалося роздобути.

Голод насувався поволi, невпинно. Це вiдчувалося, як ранiше – наближення вiйни, i Магда, котра стала частiше спiлкуватися з панi Вiхуровою, якось переказала Климовi: та вмовляе чоловiка кинути все й перебратися ближче до села. Мала родичiв серед довколишнiх дрiбних помiщикiв-цукроварiв, готова була жити в тiснявi, аби лиш чоловiк не пiдiрвав здоров’я остаточно й невiдворотно. У Львовi протримаеться нинi не всякий здоровий, куди вже Вiхурi з його болячками. Та не вийшло, вiдставний комiсар уперся, тiкати намiру не мав, тож вирiшили якось жити.

– Радий вас бачити, пане Мареку.

– Заради такоi можливостi ви посилаете по мене росiйських воякiв? – Вiхура кивнув на двох солдатiв i унтер-офiцера, що тупцяли осторонь, позираючи на «даймлер» контррозвiдки, з якого вийшов Кошовий. – Панi Вiхурова зачала кричати гвалт. Вирiшила – мене арештовують.

– Хiба вам нiчого не пояснили?

– За мною просто прийшли, пане Кошовий! Озброенi вiйськовi! Жоден iз цих хлопiв не говорить анi польською, анi нiмецькою!

– Даруйте за незручностi, – мовив Зубов нiмецькою, ступивши ближче й козирнувши. – Ми ще налагоджуемо стосунки з новими пiдданими Його Величностi. Труднощi перехiдного перiоду е.

– Обшуки й арешти – труднощi перехiдного перiоду? – зиркнув на капiтана Вiхура.

– Вiд мене нiчого не залежить, – сухо вiдповiв Зубов. – Цапа вiдбувайла в моiй особi шукати не слiд. За дii кожного недалекого хама не маю намiру вiдповiдати. Вiльнi! – кинув унтеру, вже росiйською.

Той витягнувся, вiддав наказ солдатам, повiв iх геть.

– Чого зволить пан офiцер? – Вiхура вже трохи заспокоювався.

– Вам усе пояснить пан Кошовий.

– То все ж таки – вашi штучки? – вiдставний комiсар знову зиркнув на Клима.

– Що я маю пояснити?

– Залучити пана колишнього полiцейського до нашоi справи.

– Полiцейськi не бувають колишнiми, – буркнув Вiхура. – Як i вiйськовi, до речi. А ось комiсари йдуть у вiдставку.

– З формулюванням визначимося, – вiдмахнувся Зубов. – Ми витрачаемо забагато часу, панове. Самi побачите. Видовище красномовне. Прошу за мною.

Роздiл п’ятий

Перший свiдок i чоловiчi капцi

Видовище справдi не потребувало додаткових коментарiв.

Посеред невеличкоi зали помешкання на другому поверсi, вiкна якого виходили на похмуру осiнню площу, лежала, розкинувши руки, жiнка. Обличчя закривали просякнутi кров’ю пасма волосся, яке за життя мало колiр стиглого каштану. Кров тут була всюди – довкола голови, на ii халатi, на свiтлiй сорочцi, що з-пiд нього визирала, круг тулуба, на стiнах, на дзеркалi. Складалося враження – вбивця навмисне розбризкав ii, роблячи якийсь, зрозумiлий лише йому, останнiй кривавий акорд.

У кутку валявся важкий пiдсвiчник. Гострi краi його, як i вся основа, теж вимастилися в кров. Вiхура миттю повернувся в недалеке минуле, коли опинятися на мiсцях злочинiв та оглядати трупи для нього було ледь не щоденною справою та неодмiнною частиною роботи.

Вiдтак вiдразу пожвавився. На його обличчя навiть повернувся звичний червоний колiр. Безцеремонно вiдсунувши плечем Зубова, вiдставний комiсар присiв бiля знаряддя вбивства, потiм став навколiшки, оглянув, не торкаючись руками. Розпрямивши спину, витяг iз кишенi футляр iз слоновоi кiстки, звiдти – роговi окуляри в товстiй оправi, начепив iх, знову приглядiвся.

– Били цим, – мовив, не повертаючись, нiби в когось були сумнiви. – По головi, багато разiв. Мозок вибили. Ось, запiкся.

Тицьнувши пальцем в основу пiдсвiчника, Вiхура, уже нi на кого не зважаючи, обережно, аби не стати в кров, пiдступив до мертвого тiла. Нависнувши над ним, придивився уважно.

– Вона давно так лежить, – зробив висновок. – Кров загусла. Хоча, думаю, коли б ii не знайшли, – не врятували. Так луплять iз ненавистi, коли охоплюе слiпа лють.

Обiйшовши тiло, Вiхура присiв з протилежного боку, над головою, легко торкнувся пучками розбитого черепа.

– Спершу вдарили сюди, отак, – вказiвний палець пересунувся до ма

iвки. – Вона не чекала удару, бо напали ззаду. Втiм, могло бути iнакше.

– Як? – хором запитали Кошовий та Зубов.

– Теж не чекала нападу. Або тому, що довiряла вбивцi. Тобто не бачила небезпеки саме вiд нього, з його боку. Хоча… так чи iнакше вона його знала. Вхiднi дверi ж цiлi, сама вiдчинила, не ламали. Я звернув увагу.

Нiчого бiльше сказати не встиг.

Досi причиненi дверi в сусiдню кiмнату, спальну, рипнули. Їх прочинив молодик в офiцерськiй формi й застиг у проймi, тримаючись за край, аби не впасти.

– Антон Платов, – зiтхнув Зубов. – Знайомтеся, панове.

Капiтан мав причини для скорботи.

Його молодший товариш був п’яний або вже, або ще не проспався з ночi.

Платов був босий, у розстебнутому кiтелi, чорняве волосся стояло сторчма. Правильнi риси обличчя псувала нетвереза гримаса – так дивляться напiдпитку, коли намагаються розiбратися, що вони пропустили i що вiдбуваеться з ними, шукаючи свое мiсце в загальному гармидерi.

– Якого чорта! – гаркнув вiн, упершись правицею в одвiрок, лiвою рукою далi стискаючи дверi.

– Я збираюся запитати це саме у вас, – вiдчеканив Зубов, насилу стримуючи злiсть. – Ви, капiтане, лишилися тут добровiльно. Охороняти тiло й чекати мого повернення. Замiсть цього… Немае слiв!

Не так вибачаючись, як вiдчуваючи – стороннi не мусять таке бачити, особливо коли йдеться про офiцерiв iмператорськоi армii, Зубов повернувся до Клима, говорячи до нього нiмецькою, та адресуючи слова також Вiхурi:

– Пан капiтан шокований трагедiею. Вiн мав стосунки з убитою, i ця жiнка справдi багато значила для нього. Додалися вiдомi вам делiкатнi обставини, пане Кошовий. Нерви здали. Я правий? – вiн глянув на Платова.

– Я ii любив, – вiдгукнувся капiтан луною, так само перейшовши на нiмецьку, потому зовсiм недоречно, не вiдповiдно моменту гикнув. – Пардон, панове. Я не повинен… Але я… – знову гикавка, – заплутався.

– У чому ви заплуталися? – швидко спитав вiдставний комiсар, знiмаючи окуляри. – Вас лишили тут на якийсь час. Отже, тiло знайшли не тепер, давнiше. Коли, нинi вночi? Скiльки годин тому? Хто виявив – ви, пане офiцере?

– Вiн не говоритиме з вами в такому станi, – заперечив Зубов.

– Я можу говорити! Я при пам’ятi! – вигукнув Платов. – Поки ви десь iздили, менi вдалося поспати. Задля цього знайшов тут коньяк, сам же принiс його сюди ранiше. Французький…

– Вижлуктили все?

– Лишилося. Ходiмте, я…

Зубов, рiшуче обiйшовши тiло, став мiж капiтаном та Вiхурою.

– Обставини мiняються, панове. Вибачте. Поки мiй товариш не прийде до тями, розмовляти зi стороннiми я йому не дозволю.

Тепер Клим вiдчув – його вихiд.

– Момент! – промовив голосно, клацнувши пальцями, аби привернути до себе загальну увагу. – Шановне панство, половина з присутнiх не розумiе, що до чого i хто тут е хто. Пан Вiхура вiдразу почав дiяти, як звик, не з’ясувавши до пуття, в чому справа. Пан Платов не знае, для чого сюди привели двох чужих. Пан Зубов готовий помiняти своi ж плани, але навряд чи це мудро.

– Пояснiть, пане Кошовий.

– Дуже просто, пане капiтане. За всiма законами, той, хто першим виявив злочин, тим бiльше насильниць¶кий, й повiдомив про те, не важливо кого, е водночас пiдозрюваним i свiдком.

– Хто тут пiдозрюваний?! – рявкнув Платов, i, аби все вiдбувалося не поруч iз трупом, його п’яний вигук прозвучав би комiчно.

– У меншiй мiрi, в меншiй, – поспiшив заспокоiти його Клим. – Передусiм ви важливий свiдок. І якщо зараз пан Зубов почне давати вам раду, клопотатися про залагодження справи перед вашим начальством у Генеральному штабi, тим часом приховувати вбивство його коханки вже стане неприпустимим. Ви даете справi хiд, сюди збiгаеться кримiнальна полiцiя, i право першого допиту матиме слiдчий. Моя мiсiя зводиться на пси. Бо щоб успiшно, як ви хочете, провадити ii, я мушу знати бiльше, нiж офiцiйнi дiзнавачi. І те, що свiдок iм iз вiдомих усiм причин розказувати поки не буде. А досвiд пана Вiхури нам узагалi не знадобиться. Словом, або я говорю зi свiдком i пан Марек при цьому присутнiй, або… – вiн зробив паузу, розумiючи – зараз iз рiвним успiхом блефуе та нариваеться, все одно завершив: – Або повертайте мене назад у камеру, якщо вам потрiбно судити когось, подiбного до мене.

Зубов насупився.

Адвокатський довiд негайно дав Кошовому пiдказку: цей капiтан iз тих, хто терпiти не може, коли хтось замiсть нього стае на капiтанський мiсток, починае керувати й робить уже правильно.

Хоч вiко сiпнулося, проте переможного блиску в очах Клим не стримав.

– Добре, – видушив iз себе Зубов. – Я маю бути присутнiм при допитi свiдка.

– Розмовi, – тут же поправив Кошовий. – Допитувати його в нас iз паном Мареком нема жодних офiцiйних повноважень. Навряд чи пан Платов скаже нам таке, про що не говорив вам чи не хоче вас повiдомити. Ваша присутнiсть збиватиме його.

– То е так, – ствердно кивнув Вiхура. Зубов знову зiтхнув, тепер уже приречено.

– Робiть, як знаете. Але не тягнiть. Самi ж кажете – мертве тiло вже й так перележало.

– Зараз трупи мож

ть лежати довше, навiть на виду в усiх, – вкрутив вiдставний комiсар. – Людей частiше мордують, бо вiйна. Вам, панове офiцери, не треба додатково тлумачити: вбивство пiд час вiйни здебiльшого злочином не вважаеться. А того, хто знищить бiльше народу особисто чи вiддасть вiдповiдний наказ, можуть урочисто нагородити.

Зубов промовчав.

А Вiхура ступив до Платова, кивком змусивши його повернутися назад у спальню. Кошовий рушив за ним.

Дверi причинилися.

– Ви справдi думаете, що я вбив Божену?

Сидячи на зiбганому лiжку, капiтан крутив головою, дивлячись по черзi на кожного з присутнiх. Схоже, таки тверезiв, бо один шок змiнив iнший. Звернувши раптом увагу на зовнiшнiй вигляд, Платов квапливо привiв волосся до ладу, взявши з креденсу черепаховий коханчин гребiнь, потому застебнув кiтель, обсмикнув краi. Глянувши на босi ноги, поворушив пальцями, додаючи ситуацii зовсiм недоречного комiзму. Кинувши погляд на чоботи в кутку, заховав ступнi в домашнi капцi.

Чоловiчi.

– Вашi? – кивнув на них Кошовий.

– Хто? А! – капiтан провiв долонею по лицю, нiби стираючи щось невидиме. – Перевзувався, як приходив. Божена наполягала. Дуже хотiла, аби по-домашньому. Навiть коли вiйна… Тобто… Тим бiльше, що вiйна… Спершу Антон Платов спробував говорити нiмецькою, та Клим для зручностi свiдка перейшов на росiйську, перекладаючи Вiхурi швидко й точно. Вiдставний комiсар поки вiдсторонився, вiдсунув у куток фотель, примостився в ньому, не знiмаючи пальта й капелюха. Руки спершу схрестив на грудях, потiм запхав у кишенi, виглядаючи в затiсному для своеi статури крiслi незграбно.

– Ваша коханка тримала вдома чоловiчi капцi, – сказав Кошовий.

– До чого тут… Куди ви хилите, пане… не знаю, як вас…

– Климентiй Кошовий, – додав, подумавши хвильку. – Адвокат.

– Менi потрiбен адвокат? – капiтан почав заводитися. – Звiдки ви взялися? Хто вас кликав? Узагалi – якого чорта тут вiдбуваеться?!

– Жорстоко вбито жiнку, з якою ви мали iнтимнi стосунки, – спокiйно пояснив Клим. – Усупереч усiм правилам ваш товариш, капiтан Зубов, доручив менi провести дiзнавання приватно.

– А?… – Платов кивнув на Вiхуру.

– Досвiдчений львiвський полiцейський. Без його допомоги я не матиму правильних вiдповiдей на деякi питання. Пане капiтане, давайте вiдразу домовимося: друзями ми з вами бути не можемо, ворогувати з вами та всiею росiйською армiею не хочемо. Заради власноi безпеки, тут i тепер. Проте, з’ясовуючи обставини цього злочину, дiяти маемо намiр у ваших iнтересах.

– Не берiть на себе забагато, – буркнув Вiхура польською.

Зрозумiв Платов чи нi – хтозна. Ковзнув поглядом на вiдставного комiсара, видихнув, зосередився на Кошовому.

– До ваших послуг. Прошу сiдати.

Примостивши навпроти капiтана стiлець, Клим осiдлав його, свое пальто для зручностi розстебнув, капелюха збив набакир.

– Почнемо спочатку. У помешканнi жiнки, з якою ви мали iнтимний зв’язок, уже знайшлися чоловiчi капцi. Бачу, добротнi, та не новi. Отже, купленi не спецiально для вас. Одруженою Божена Микульська, здаеться, не була. Розлученою – так само. Вас не здивували оцi капцi в оселi молодоi панни?

Перш нiж вiдповiсти, Платов пiдвiвся, важко видихнувши при цьому, взяв напiвпорожнiй графин, налив у склянку води, жадiбно випив, облизав сухi губи.

– Нi. Чесно кажучи, не сушив цим голову.

– Даруйте за те, що скажу, бо можу образити вас… Ви в панни Божени навряд чи були першим чоловiком.

Капiтановi очi блиснули вогнем, та вiн стримався.

– Це правда. Не бачу тут нiчого… розумiете… такого…

– Я теж, – кивнув Клим. – Проте бачу iнше: ви в панни Микульськоi були не першим мужчиною, але й не першим коханцем, котрий отак, запросто, приходить сюди, перевзуваеться в капцi, сидить у фотелi, на лiжку тощо. Мав нагоду вести чимало кримiнальних справ побутового характеру. Вiдставленi чоловiки, екс-коханцi, навiть жiнки, колишнi дружини й коханки, – це надзвичайно ревнива публiка.

При цих словах Вiхура заворушився, збираючись щось додати. Та враз мотнув головою, вiдвернувся до вiкна.

– То ви, пане Кошовий, по капцях дiйшли висновку, що вбивця – колишнiй коханець? – стрепенувся Платов.

– Не лише. Жертва вiдчинила дверi та впустила вбивцю без боязнi.

– Їй погрожували, – мовив раптом капiтан.

Тепер Вiхура насторожився, подався вперед, обмiнявся швидким поглядом iз Климом. Той теж випростався, став урiвень iз Платовим, не запитав – виплюнув:

– Хто? Коли? Як?

– Божена жалiлася. Кiлька разiв, двiчi або тричi за короткий час. Пiдкидали записки, били вiкна. Зволите побачити в залi. Я дивом розшукав у цьому мiсцi скляра, аби замiнити потрощене. Не затикати ж подушкою…

– Іншi затикають, – кинув Вiхура, зиркнувши на капiтана з-пiд капелюха.

Клим i собi не стримався.

– Ви чудово розумiете, чому в королiвському мiстi зараз неможливо знайти не лише скляра, а й iншого ремiсника, – i тут же перескочив до ближчоi теми: – Записки зберегли?

– Хотiв вiднести, куди слiд.

– Наприклад?

– Полiцiя. Чи контррозвiдка…

– Дум

ете, там перейнялися б погрозами, якi отримуе львiв’янка, котра спить з офiцером ворожоi армii?

Платов знову спохмурнiв.

– Як на людину, котра ходить по линвi, ви вже забагато собi дозволили, пане Кошовий.

– Але картина виглядае саме так! – вiдповiв Клим жорстко. – Поки iсторiя не виходить за межi вашого iнтимного життя, вiйськова контррозвiдка в неi не влiзе. Лишаеться полiцiя. Чому справдi не пiшли туди?

– Божена не бачила сенсу. Порвала й спалила, по всьому.

– Нехай так, – повiв плечима Кошовий. – Зате маемо дуже цiкаву картинку, яснiшу, нiж навiть пiвгодини тому.

– Пояснiть, – це сказав Вiхура.

– Вбивця мав бути не просто добрим знайомим, а близькою, довiреною особою, аби панна Божена, котрiй погрожували вже не раз, впустила його без страху. Маемо доволi вузьке коло пiдозрюваних, панове.

– Нема ще жодного, – буркнув Платов.

– З’ясуемо, з ким ваша коханка мала тiснi стосунки, не конче iнтимнi, – матимемо кандидатiв. Навряд станом на теперiшнiй час iх може бути забагато.

– Чому? – стрепенувся капiтан. Клим не стримав посмiшки.

– Слухайте, вам кортить, аби в неi чоловiкiв було бiльше?

– Ви знову переходите межi, пане Кошовий.

– Я це вже вiд вас чув. Тлумачу: зв’язок iз вами панна Микульська не приховувала. Про це, зокрема, свiдчать згаданi вами погрози. Тому в пристойному товариствi знатися з нею перестали, хоч до того часу вона напевне оберталася саме в ньому. Розiрвати зв’язок, припинити вiтатися, переходити на iнший бiк хiдника – ось вони, методи покарання.

– З вашоi логiки виходить, потенцiйний убивця мусив би приховувати факт спiлкування з Боженою, – зазначив Платов миролюбнiше.

– О, ви теж починаете комбiнувати! – Кошовий клацнув пальцями. – Напрямок визначений вiрно. Треба виявити того чи тих, хто старанно приховував своi контакти з убитою. Не лише вiд вас, пане капiтане. Передусiм вiд громади, свого ближнього кола. Звiдси питання: вам такi люди не знайомi?

– Нi! – вiдрубав Платов, та за мить перепитав: – Про чоловiкiв чи жiнок мова?

– Якщо знаете жiнку, ладну отак орудувати пiдсвiчником, аби звести з вашою коханкою рахунки… – Клим розвiв руками. – Хiба маете конкурентку.

– Господь iз вами!

– Чудово. Жiнок викреслюемо. Можете щось сказати про чоловiкiв?

– Нi, – капiтан говорив уже не так рiзко, проте не менш категорично.

Кошовий потер руки, зиркнув на Вiхуру, нiби перевiряючи, чи правильно веде розмову. Вiдставний комiсар кивнув, зрозумiвши погляд саме так. А Клима чимдалi захоплював азарт.

– Божена когось пiдозрювала? Припускала, хто може погрожувати?

– Конкретних осiб не називала. Хоча я намагався говорити з нею про це.

– Як ви познайомилися? Де, коли, за яких обставин? Платов заповнив чергову паузу, знову хлюпнувши собi води. Вихилив не вiдразу, покрутив склянку в тонких аристократичних пальцях, для чогось глянув через скло на Клима, потiм на Вiхуру.

– Я обов’язково повинен розказати?

– Так.

– Що це дасть?

– Може бути важливим, як почався ваш зв’язок. Чия iнiцiатива, хто першим пiшов на контакт?

Капiтан нарештi випив воду, далi грався порожньою склянкою.

– Тепер розумiю… Тобто… Все якось…

– Смiливiше, – пiдстьобнув Вiхура, звернувшись до капiтана нiмецькою.

– Божена пiдiйшла сама, – вичавив Платов. – Виявила до мене iнтерес. Боже, аж тепер доходить, заднiм числом: видiлила серед iнших, пiшла просто до мене. Був якийсь прийом в ресторанi готелю «Жорж». Здаеться, граф Бобринський тодi наказав… рекомендував… словом, демонструвати мiстянам лояльнiсть росiйськоi армii. Нас не треба боятися, ми принесли мир… Хто запрошував дам, чи просили iх спецiально – поняття не маю. Сам був серед гостей, Божена зробила знак бокалом з протилежного кута ресторанноi зали, я салютував у вiдповiдь… Вона дуже гарно почала розмову.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Граф Бобринський, Георгiй Олександрович (1863–1928), у 1914–1915 роках генерал-губернатор Галичини, проводив послiдовну полiтику русифiкацii.

2

Тут: склеп – крамниця.

3

Наскрiзний прохiд мiж вулицями Коперника та Крутою (тепер – М. Вороного) з торговою галереею, накритою ажурною заскленою металевою конструкцiею довжиною 120 метрiв i шириною 18 метрiв. Пасаж був одним з перших сецесiйних об’ектiв у Львовi, споруджений у 1898–1900 роках. Загальна площа пасажу становила 5750 квадратних метрiв. У пасажi Мiколяша були два кiнотеатри, ресторан Орловського, кав’ярня Гугета, магазини порцеляни, солодощiв, квiтiв, фотосалон. Ввечерi пасаж сяяв iлюмiнацiею, взимку опалювався. Зруйновано 22 червня 1941 року.

4

Тимчасове вiйськове генерал-губернаторство Галичини, створене за наказом головнокомандуючого росiйськоi армii великого князя Миколи Миколайовича вiд 22 серпня 1914 року. Пiдставою стало тимчасове положення про управлiння областями Австро-Угорщини, зайнятими по праву вiйни. Існувало до 15 березня 1916 року.

5

Платов, Матвiй Іванович (1751–1818), отаман Донського

озачого вiйська, генерал вiд кавалерii, засновник Новочеркаська та родоначальник вiйськовоi династii.

6

Нiмецька iмперська армiя (Deutsches Kaiserliches Heer), або Рейхсхеер (Reichsheer), назва збройних сил пiд командуванням кайзера Вiльгельма Другого.

7

Укрiплення в складi Новоi Печерськоi фортецi (Киiв), споруджене 1844 року. Використовувалося як полiтична в’язниця з особливо строгим режимом у 1860-х роках пiсля придушення польського повстання i на початку XX ст.

8

Найстарiша дiюча в’язниця у Львовi. Розташована на вулицi Городоцькiй, 24 в будiвлi, перебудованiй зi старовинного римсько-католицького монастиря жiночого ордена Святоi Бригiди.

9

Зневажливе визначення нацiонально-визвольного руху украiнцiв в Росiйськiй iмперii. Термiн почав вживатися у XVIII ст. пiсля виступу гетьмана Івана Мазепи проти росiйського царя Петра І у 1709 р. у вiдношеннi до прихильникiв гетьмана, а пiзнiше i до iнших, кого пiдозрювали у нелояльностi до режиму. Прагнення до вiдокремлення вiд Росii розглядалося росiйськими нацiоналiстами як сепаратизм i зрада.

10

Лiтературно-науковий i загальнополiтичний мiсячник росiйською мовою, виходив у Москвi (1912–1917) пiд фiрмою видавця й адмiнiстратора Якова Шеремецiнського. Метою журналу було ознайомлення росiйських читачiв з украiнськими культурними надбаннями та пiднесенням украiнськоi нацiональноi свiдомостi.

11

Русини: самовизначення схiднослов’янського населення Киiвськоi Русi, а пiсля ii розпаду, щодо украiнського та бiлоруського населення Великого Князiвства Литовського, Речi Посполитоi, Австро-Угорщини та iнших краiн.

12

Народовцi: суспiльно-полiтична течiя серед молодоi захiдноукраiнськоi iнтелiгенцii лiберального напрямку, що виникла в 1860-х роках у Галичинi, на Буковинi та Закарпаттi. Ідеологiчно народовцi були опонентами галицьких русофiлiв.

13

Газета, провiдний орган русофiльського спрямування в Галичинi.

14

Вбивство 28 червня 1914 ерцгерцога Франца Фердинанда, спадкоемця австро-угорського престолу, та його дружини герцогинi Софii Гогенберг у Сараевi сербським гiмназистом Гаврилом Принципом, членом сербськоi терористичноi органiзацii «Млада Босна». Принцип входив до складу групи з 5 терористiв, яких координував Данило Ілiч. Вбивство стало формальним приводом для початку Першоi свiтовоi вiйни.

15

Рогатки (рогачки): своерiднi мiськi кордони, перепускнi пункти, що регулювали рух до мiста – з мiста.

16

Польський полiтичний та громадський дiяч, вiце-президент Львова.

17

Завойованi територii Галичини i Буковини росiйська влада визначала як початок процесу возз’еднання слов’янських земель пiд проводом Росiйськоi iмперii.

18

Невибаглива невеличка п’еса для фортепiано, з неi зазвичай починаеться навчання новачкiв.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить