Небезпечна спадщина
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

TeenBookTo
Пригоди двох друзiв – розумника Максима Бiлана i силача Дениса Черненка – продовжуються. Цього разу вони приходять на допомогу маленькiй дiвчинцi, яка загубила песика. Вiдважним хлопцям таки вдасться зруйнувати «бiзнес» викрадачам домашнiх улюбленцiв. А поiхавши в Карпати на фестиваль пiснi, Максиму i Денис у та iхнiй подружцi Оксанi довелося втрутитися у дуже дивну i заплутану iсторiю – ловити нечисту силу в затишному карпатському будиночку, що отримав у спадщину вiд свого дядька-мольфара украiнець з Канади Зорян Бачинський.

Андрiй Кокотюха

Небезпечна спадщина

Серiя «TeenBookTo» заснована у 2017 роцi

Художне оформлення та iлюстрацii В. С. Печеник

© А. A. Кокотюха, 2014

© В. С. Печеник, художне оформлення та iлюстрацii, 2019

© Видавництво «Фолiо», марка серii, 2017

Собачi клопоти

1. Тато читае газети

Родина Бiланiв не часто вечеряла разом.

Сам голова сiмейства, Бiлан-старший, часто повторював: рiднi люди повиннi триматися разом. А нiчого, мовляв, так не гуртуе, як спiльна сiмейна вечеря. Мама не заперечувала. Тiльки тато сам же перший порушував традицii, варто було лише iх зробити правилом. То вiн десь затримався i прийшов пiзно, то з головою в роботу поринув у кабiнетi, i його не докличешся, а то взагалi спить без заднiх нiг – закiнчив чергову справу i вiдпочивае.

У Максимовоi мами – iншi погляди. Якщо в родинi хлопчик, то вiн мусить вчитися бути самостiйним. Уяви собi, казала вона Максимовому татовi, як буде, коли син виросте. Одружиться i вже наступного дня почне капризувати: давай, мовляв, жiнко, iсти. Збирай на стiл. Хiба сучаснi чоловiки повиннi так себе поводити? Нi, хай краще нiхто в родинi нi вiд кого не залежить. Є можливiсть поiсти всiм разом – добре, збираемося за столом. Нема – хай кожен сам себе обслуговуе. Добре хоч холодильник повний. Хто коли хоче, той тодi i iсть.

Сам же Максим не знав, що йому бiльше подобаеться: коли всi трое Бiланiв статечно вечеряють за кухонним столом, чи коли кожен накладае собi на тарiлку всього, чого бажае, та споживае де i як бажае. І перший, i другий варiант мав своi плюси та мiнуси. А головне – робив iжу чимось буденним, необов’язковим. Хочеш iсти – iж. Не хочеш – ходи голодним. Є насправдi бiльш цiкавi справи. Тут Максим усе ж таки вбачав скорiш татову правоту: не треба робити з iжi культу i зациклюватися на нiй.

Цього травневого вечора склалося так, що Бiлани сiли вечеряти гуртом. Був вихiдний день. Причому не просто недiля, а день завершення дещо втомливоi череди неодмiнних травневих свят. Всi, хто хотiв, вiдсвяткували все, що хотiли. Причому багато хто з татових дiлових партнерiв мотнув на цi днi за кордон вiдпочивати – все одно толком не працюватимуть. Через те Бiлан-старший нарештi виспався, нiкуди не поспiшав. Тож нiчого не завадило татовi, мамi й синовi попити на кухнi чаю зi спеченим вiльною вiд поточних справ господинею пирогом зi смородиновим варенням.

Зробивши добрячий ковток зеленого чаю iз жасмином, тато взяв iз купи газет, складених на пiдвiконнi, верхню, недбало перегорнув ii.

– Скiльки раз просив, – промовив вiн iз невдоволеними нотками в голосi. – Не витягайте ви з поштовоi скриньки цього безкоштовного мотлоху! Тут же нема чого читати, зате повна хата смiття.

– Макулатури, – поправила мама.

– Ну, макулатури, – погодився тато. – Ранiше ii хоч приймали на вагу i книжку хорошу давали. Тепер тiльки скриньки захламляють… Смiттепровiд для чого придумали? Туди цей мотлох!

– Чому мотлох? – Максим не мiг пояснити раптовоi образи, але все одно таке зауваження його зачепило. – Люди стараються, друкують. Іншi теж стараються – розносять. І потiм, невже там нiчого справдi корисного не можна знайти?

Тато глянув на сина поверх окулярiв у тонкiй елегантнiй оправi.

– Приемно, синку, що ти так поважаеш працю iнших. Це значить, що люди з часом поважатимуть i твою. Але ось послухай, – тато пробiг очима по сторiнцi. – Продам папугу. Дуже здiбний. Говорить. Цiна договiрна. Номер телефону… Нам потрiбен папуга?

– Може, комусь i треба, – знизав плечима Максим.

– А ти, синку, глибше копай, – тато навiть склав газету. – В Украiнi папуги не водяться. Значить, iх треба везти сюди з-за кордону. Той, хто привiз його в Киiв, явно зробив це для власноi втiхи. Навiть навчив його говорити…

– Напевне, слово «дурак», – вставила мама.

– Ага, – погодився тато. – Люди з малесеньким розумом учать папуг говорити саме це слово. Ну, от, тепер жива iграшка хазяiновi набридла. Вiн продае ii, i, прошу мати на увазi, не до зоопарку. І вже точно – не в клуб любителiв папуг, якщо такий у нас е. Знаете, читаючи такi оголошення, можна скласти уявлення про тих, хто дихае з тобою одним повiтрям. Причому, синку, дуже розчаруватися.

Максим нiколи б не подумав, що такi серйознi висновки його батько здатен зробити, прочитавши кiлька звичайних оголошень у безбарвнiй дармовiй газетi. Аж сам зацiкавився, потягнув газетний аркуш

до себе, розгорнув.

– Що ти про це скажеш, тат? Знайду собаку… І номер телефону, куди звертатися…

– І? – байдуже запитав Бiлан-старший.

– Нiчого. Хтось пропонуе своi послуги. Знайду, значить, вашого собаку. Я бачив на стiнцi сусiднього будинку оголошення: «Зник собака. Тому, хто знайде – винагорода».

– Правильно, – кивнув тато. – Хтось втрачае, хтось знаходить. А ще бiльше людей викидае такi газетки. Значить, марно всi кругом працюють. Ефекту нема. Дякую всiм!

Останнi слова вiн сказав мамi. Тодi пiдвiвся i дiловито запитав:

– А чому б, синку, нам не прогулятися у скверик? Погода – наче на замовлення, – i навiть промугикав: – Травень, травень, лагiдний травень…

Прогулятися з татом? Чому б i нi!

2. Чемпiон i дiвчачi сльози

Солоний пiт заливав Денисовi Черненку очi.

Тут, на невеличкому стадiонi неподалiк вiд затишного о цiй вечiрнiй травневiй порi скверу, вiн уже другий тиждень щовечора бiгав пiдтюпцем. Незабаром, пiд кiнець навчального року, буде традицiйний забiг на сто метрiв. І це, як точно знав Денис, збiжиться з фiнальними змаганнями за Золотий кубок.

Поки що вирватися в беззаперечнi лiдери Черненковi не вдавалося по очках – усiх претендентiв на голову випереджав Толик Тумановський з паралельного класу. Нiчого дивного. Вiн вирвався вперед, коли всi плавали наввипередки i стрибали з вишки. Толя, единий, хто мав змогу регулярно ходити в басейн, тут мiг дати фору кому завгодно. А раз плавець – значить, ноги тренованi i дихалка не пiдводить. Тому на кросi першого травня показав кращий результат. Нi, Золотий кубок цей Толик легко забирае.

Але Денис Черненко спокiйно i впевнено рухався за ним. І мав цiлком реальнi шанси вийти якщо не на друге, то точно – на трете призове мiсце. А значить – хоч i не помахати переможно Золотим кубком, та все ж таки отримати приз переможця. Безкоштовний абонемент, який вiдкрие для нього на пiвроку дверi одного з кращих спортивних залiв мiста: про це можна не лише мрiяти – за це варто боротися.

Тому хлопець намотував по асфальтованiй бiговiй дорiжцi стадiону коло за колом. Кожного вечора збiльшуючи навантаження i пробiгаючи на одне коло бiльше. Дорослi чоловiки, мешканцi довколишнiх будинкiв, котрi час вiд часу виходили сюди розтрусити жирок, не витримували темпу затятого семикласника. Це Денисовi лестило.

Пробiгши останне на сьогоднi коло, чемпiон з розбiгу бухнувся на товсту металеву трубу, вiдполiровану сотнями сiдниць до блиску, яка правила тут за спортивний снаряд. Вiдсапався, витер пiт тильним боком долонi. Тодi задер бiлу футболку з емблемою киiвського «Динамо», обтер лице та волосся нею. Посидiвши так кiлька хвилин, Черненко пiдвiвся i, кинувши прощальний погляд на хлопцiв, котрi без особливого ентузiазму ко5пали на футбольному полi м’яча, неквапом рушив додому.

Заплакану дiвчинку вiн побачив, щойно зайшов у сквер. Вона сидiла на краечку найближчоi до виходу лавки, опустивши голову. Їi худенькi плечi здригалися. Дiвчинка виглядала на кiлька рокiв меншою за Дениса. Його молодшi брат i сестра, двiйнята Коля i Оля, були ще меншими за цю чимось ображену дiвчинку. І плакали обое частiше. Через те повз тих, хто ридма ридае, особливо молодших за себе, Черненко спокiйно пройти не мiг.

Сквер не був безлюдним. Іншi лавки займали бабусi, мами з колясками та молодь iз пляшками пива. До слiз малоi нiкому з них дiла не було. Рiшуче пiдiйшовши до дiвчинки, Денис присiв бiля неi, незграбно погладив по коротко стриженому волоссю на головi.

– Е, малеча… Ти чого? Скривдив хтось?

Дiвчинка пiдвела на нього худеньке заплакане личко.

– Собака, – тихо мовила крiзь сльози.

– Що – собака? Покусав собака? Куди вкусив?

– Не… Пропав… Забiг кудись i все…

– Давно? – дiловито поцiкавився Денис.

– Не знаю… Я вийшла з песиком гуляти… Я завжди ввечерi з ним гуляю. Тiтка каже, песик бiгати повинен. Ось я i вiдчепила поводок. Потiм гратися почала, я завжди граюся он там, на майданчику, – вона кивнула головою на дитячий майданчик, де з нагоди теплого вечора було ще повно дiтей. – Нiколи нiчого такого не було… Марту всi знають…

– Що за Марта?

– Собаку так звуть. Вона дiвчинка. Пекiнес… Завжди з нею всi граються. А тут вона кудись забiгла. Я вже кричала, гукала, все кругом облазила… Тепер менi вiд тiтки нагорить, – по щоках дiвчинки знову покотилися величезнi гiркi сльози.

– Вiд якоi ще тiтки?

– Тiтка Клава… Мамина сестра… Я живу в неi, мама з татом за кордоном працюють. У них контракт, вiдмовитися не можна. А тiтка Клава нiкого не любить, тiльки Марту свою… Я боюся додому йти…

Не знаючи, як дати всьому цьому раду, Денис знову погладив дiвчинку по головi. Хотiв витерти сльози своею футболкою, та вчасно передумав: не дуже вона чиста, до того ж волога.

І раптом рвучко звiвся на ноги. Ось хто допоможе!

Просто йому назустрiч по алеi крокували Максим Бiлан i його батько.

3. Дуже простий план

– Гей! – на всю силу легенiв гаркнув Черненко, привертаючи до себе увагу i махаючи приятелевi рукою.

Той махнув у

iдповiдь, щось коротко сказав татовi й пiдiйшов до Дениса i дiвчинки. З першого погляду дiйшло – щось тут не те, щось погане коiться.

Черненко не чекав, поки Бiлан почне запитувати. Сам у двох словах усе розповiв, а тодi навiть не сказав чи запропонував – заявив iз вимогою в голосi:

– Людинi допомогти треба!

– Та ясно, – погодився Максим. – Тiльки як ти собi все це бачиш? Зараз подiлимо район на квадрати, зберемо народ i почнемо пiд кожен кущик заглядати?

Почувши таку безнадiйну пропозицiю, дiвчинка тепер заревiла вголос. На двох пiдлiткiв, що розмовляли з малою, почали косо позирати бабусi з сусiднiх лавок.

– Вмiеш ти втiшити, – невдоволено буркнув Денис. – Сам бачиш – нема виходу.

– Все через те, хлопче, що думати ти поки не зовсiм навчився, – повчальним тоном мовив Максим.

– Ну-ну, поговори в мене!

– Так, давай ще зараз гризтися, – Черненко починав дратувати Бiлана. – Подумай сам: собачка не могла кудись забiгти сама. Мала, ти бiгала додому? Не крутиться там ваша Марта, бiля пiд’iзду чи на сходах?

– Сто разiв бiгала, – схлипнула дiвчинка. – Як на зло, тiтки Клави теж удома нема, пiшла кудись до приятельки, прийде пiзно. Їi песика у дворi всi баби знають. Якби Марта додому прибiгла, менi б уже сказали.

– Так, – кивнув Максим. – Отже, пес пекiнес не дурний, дорогу додому знае. Але не прийшов. Значить, загубився серйозно. Може навiть таке бути: вискочить собака на дорогу перед машиною – водiй загальмуе, рятуючи собаку. Бачить – пес породистий, явно не бродячий. Бере собi в машину, а тодi дае оголошення: мовляв, знайшовся песик, прикмети такi-то.

Цi припущення помiтно заспокоiли дiвчинку. Черненко втiшився, помiтивши, як у неi почали висихати сльози, а в очах натомiсть з’явилися проблиски надii.

– Вiн правду каже? – запитала дiвчинка в Дениса, в якому вже бачила якщо не Господа Бога, то, як мiнiмум, старшого брата – захисника.

– Не знаю, чи правду, – чемпiон скоса глянув на свого приятеля – «ботанiка». – Але те, що правильно говорить – сто вiдсоткiв. Вiн у нас умiе правильно мислити.

– Тебе як звати, мала? – поцiкавився тим часом Максим, i Денис роздратовано прикусив губу. От дурень! Ім’я людини, в якоi трапилося горе, треба завжди дiзнаватися в першу чергу.

– Таня-а, – вичавила з себе дiвчинка.

– А тiтку, значить, звуть Клава? – вiв далi Максим.

– До чого тут тiтка? – рятiвник всiх маленьких дiвчаток Денис Черненко вiдчув, що Бiлан потроху перебирае на себе контроль над ситуацiею.

– Клавдiя Зiновiiвна, – схлипнула дiвчинка i витерла рештки слiз. – Вона хороша, добра, тiльки собачку свою дуже любить…

– Бiльше, нiж людей, – зробив категоричний висновок Денис.

– Значить, Тетянко, робимо так, – дiловито сказав Максим. – Їсти хочеш?

– Не дуже…

– Хочеш, – зробив висновок хлопець. – Зараз ми тебе погодуемо. Тим часом я попрошу свого тата, вiн подзвонить Клавдii Зiновiiвнi i пояснить ситуацiю. Потiм навiть проведе тебе додому. Ну а ми ось iз ним, – Максим кивнув на приятеля, – спробуемо пошукати твого песика пекiнесика. Годиться?

Впевнений тон Максима i мужнiй вигляд Дениса остаточно заспокоiли дiвчинку. Вона навiть посмiхнулася. Не вiдкладаючи справу надовго, Максим поспiшив до тата, який терпляче чекав сина на лавцi, i вже за п’ять хвилин Бiлан-старший вiв Таню за руку до себе додому.

Максим жестом пiдкликав до себе Дениса, i той неохоче пiдiйшов. Знаючи, що його поважний батько успiшно впораеться зi злою тiткою Клавою, Черненко чомусь гнiвався сам на себе: у його родинi нема дорослих поважних мужчин, якi можуть взяти на себе такi самi клопоти. Розумiючи, що анi Максим, анi його тато тут нi до чого, Денис усе ж таки не приховав своеi неприязнi.

– Цiкаво, як ти шукатимеш собаку… Сам слiд вiзьмеш, носом, мов той вiрний Мухтар?

– Все наче навмисне складаеться на нашу користь, – таемниче вiдповiв Бiлан. – Гайда чайок пити. Заодно душ приймеш, мокрий онде весь.

Денис не сумнiвався – вони йдуть до Бабусиноi хати.

4. Платна послуга

Невеличка однокiмнатна квартира, яку Максим прозвав Бабусиною хатою, була предметом його гордостi i таемноi бiлоi заздростi Дениса. Все ж таки бiлоi – чорною заздрiстю Черненко нiкому нiколи не заздрив. Його мама попереджала: грiх, вiд цього невдачi трапляються. А зараз, коли йде фiнальна боротьба за чемпiонський титул, Денис узяв за краще не гнiвити долю.

Цю квартиру заповiла Максимовi його бабуся. Пiсля закiнчення школи майбутнiй студент може володiти нею цiлком i повнiстю. Поки що тут Бiлан обладнав щось типу власного робочого куточка. Батько поставив йому комп’ютер, пiдключений до iнтернету, сюди ж Максим перенiс магнiтофон i диски з улюбленою музикою. Вiднедавна Бабусина хата час вiд часу ставала штаб-квартирою Бiлана й Черненка.

По дорозi Максим витягнув iз поштовоi скриньки стосик безкоштовних газет i з поважним виглядом потрусив ними в повiтрi. Денис лиш знизав плечима – теж менi, фокусник, макулатуру збирае… Але можливiсть швидше прийняти холодний душ переважила всi упередження, i Чер

енко, зайшовши в квартиру, вiдразу пiшов у ванну. Швиденько сполоснувшись i накинувши на голi мокрi плечi запропонованого Максимом рушника, Денис вмостився в крiсло.

– Ну, давай, що ти там ще надумав.

– Цього разу нiчого особливого, – усмiхнувся Бiлан. – Просто все дуже класно збiглося, наче на замовлення. Годину тому тато над цим смiявся, а тепер це може нам допомогти вирiшити проблему нашоi Танi, яка голосно плаче.

Розгорнувши газету на потрiбнiй сторiнцi, Максим поклав ii на Денисовi колiна.

– Читай ось тут, – тицьнув пальцем.

– Знайду собаку, – прочитав Денис, запитально глянув на приятеля, тодi – знову на оголошення. – Нiчого собi… Знайду собаку… Де ж це вiн ii знайде?

– Це ми зараз дiзнаемося, – Максим дiловито взяв трубку радiотелефону, набрав зазначений у газетi номер мобiльного телефону.

Пiсля четвертого гудка на тому боцi почулося:

– Вас слухають.

Говорив чоловiк, навiть молодий хлопець. Максим кахикнув.

– Добрий вечiр.

– І вам.

– Я дзвоню за оголошенням. Хочу знайти собаку.

– Без проблем, – спокiйно вiдповiв незнайомець. – Давно вона пропала?

– Години чотири тому.

– Де ви живете?

– Чоколiвка, вулиця…

– Району досить. Собаки ж губляться не на конкретних вулицях, а взагалi – в мiстi. Пес молодий, старий?

Цього Максим не знав. Але тiтка Клава повинна встигнути полюбити свого песика. Значить, собака мусить жити в неi не менш нiж…

– Три роки, – ляпнув хлопець навмання.

– Порода?

– Пекiнес.

– Кобель чи…

– Дiвчинка! – випалив Максим, аби не вживати вголос слiв, що, за виразом мами, мають сумнiвне звучання при невинному лексичному значеннi.

– Кличка?

– Марта.

– Нiчим не хворiе?

Тут Максим знову розгубився, але – лише на коротку мить. Раз тiтка Клава випустила свою Марту на вулицю, значить, зi здоров’ям у песика все гаразд.

– Богу дякувати, – впевнено промовив хлопець i додав: – Здорова, наче бик.

– Ну, прекрасно. Вашi батьки, юначе, знають, що собака загубився?

– Звичайно! – тут Максим не брехав. – Тому я i дзвоню вам. Кажуть – сам загубив, сам i шукай.

– А вони знають, що послуга наша – платна?

Ось тут Бiлан справдi розгубився. Йому i в голову чомусь не могло прийти, що в безкоштовнiй газетi можуть давати оголошення про надання комерцiйних послуг. Розгубленiсть не приховалася вiд очей Черненка, вiн подався вперед, у очах читалося нiме: «Що там?», але Максим жестом заспокоiв його.

– Звичайно, – вiдповiв, нiби щодня веде подiбнi справи. – А про яку суму йдеться?

– Незалежно вiд того, купували ви пса чи вам його подарували, за те, що ми знайдемо вашого улюбленця, ви будете виннi нашiй фiрмi вiд третини до половини вартостi такоi тварини.

– Послухайте, – обережно заговорив Максим. – Собаки взагалi-то – це друзi людей. Невже ви думаете, що друзi та дружба оцiнюються грiшми?

– Юначе, – реготнули на тому кiнцi, – ви ж не людину шукаете. Собаки, коти, папуги, iжаки, навiть смердюхи скунси – це товар. Можете вважати, що ми допомагаемо вам безкоштовно, з бажання, аби армiя бродячих собак стала меншою на одну – вашу. Але зовсiм безкоштовно наша фiрма працювати теж не буде. Ми затрачуемо зусилля, i…

– Я зрозумiв, – не зовсiм ввiчливо перебив спiвбесiдника Бiлан. – Я запитаю батькiв, а завтра по обiдi давайте з вами зустрiнемося. В мене е фото песика.

– Хай так, – легко погодився незнайомець. – Третя година дня, Центральний автовокзал, бiля «Макдональдсу». Влаштовуе вас?

– Звичайно. Як я вас упiзнаю?

– Я сам до вас пiдiйду. Все буде добре, вирiшимо проблему, знайдемо собачку, – бадьоро вiдповiв незнайомець, i в трубцi почулися короткi гудки.

5. Як працюе спинний мозок

Суть розмови Максим пояснив Денисовi двома словами. Той, на вiдмiну вiд Бiлана, зовсiм не збентежився i не здивувався.

– А чого ти хотiв, чувак? Всяка робота робиться за грошi. Інша рiч – де iх взяти? Тьотя Клава не дасть.

– Ти що, знаеш ту тьотю Клаву?

– Я бачив, як наша нещасна Таня плаче. Тiтка ii – сто вiдсоткiв – до печiнок дiстала зi своiм пекiнесом. І живе мала з тiткою не з доброго дива. Так треба – i все. Ох, Максе, бачив я таких тiток. Чуе мое серце: нiчого тут не вигорить iз грiшми.

– Ну, нехай батьки малоi з-за кордону присилають…

– Думаеш, так просто? Звiсно, вони погодяться, тiльки час усе це: туди, сюди, п’яте, десяте… Без грошей цi твоi пошуковцi кроку зайвого не зроблять. Бо бачать, у якому всi станi. Час на iхньому боцi, сiчеш?

– Сiчу, – погодився Бiлан. – Не просити ж менi грошей у тата на чужу собаку? І потiм, я ж не знаю, скiльки такий пес коштуе.

– Запитай у тiтки Клави, – гмикнув Денис. – Вона скаже – мiльйон. Третя частина вiд мiльйону – скiльки буде, порахуй, вiдмiннику… Нi, тут iнакше треба вирiшувати. Не втягувати сюди нiкого. Твiй старий, до речi, вже втягнутий.

Максимовi не сподобалося, як Денис раптом почав дивитися на нього. Незатишно йому стало, навiть холодок хребтом пробiг.

– Ти чого витрiщився?

– Так, нiчого… В тебе своi якiсь грошi е? Тiльки не бреши, чува

: е?

– Є, – не думаючи, кивнув Максим. – Я на ролики збираю, з вересня на жуйках, шоколадках та чiпсах економлю.

– Багато назбирав?

– Є трошки… Все одно, думаю, мало за знайдену собаку вийде.

– А ти не думай, – впевнено мовив Черненко. – Хто б на зустрiч iз тобою не прийшов i яку б локшину на вуха тобi не чiпляв, подiбну публiку я спинним мозком вiдчуваю, – для переконливостi Денис задер руку i поляскав себе ззаду трошки нижче плечей. – Покажеш iм живi грошi, кiлька купюр – уже розмова пiде. Скажеш – аванс. Ну, все, що маеш. Решту, мовляв, пiсля успiшного завершення операцii.

– А ролики? – Максим не хотiв цього говорити – в нього вирвалося, i про це вiн тут же пошкодував. Та слово все одно було сказане.

Денис примружив очi.

– Головне зараз – аби мала Таня не плакала, зрозумiв? Коли все закiнчиться, i вона радiсно притисне знайдену Марту до грудей, нехай каже своiм батькам: треба стiльки-то грошей, бо я наловила гав. І все тобi повернеться. Згоден?

Максим Бiлан не був згоден з доводами Дениса Черненка. Але саме за це небажання погоджуватися йому раптом стало дуже соромно. Тому нiчого не сказав, просто кивнув. Для певностi – кивнув ще раз.

– Ну, молоток! – ляснув його по плечу Денис. – Завтрашня розмова вже вiдбудеться. І я пропоную приставити до того, хто говоритиме з тобою, «ноги».

– Тобто? – не зрозумiв Максим.

– Ну, ти пiдеш на переговори, а я пiду за тобою. Тiльки мене той мужик, чи хто вiн там, бачити не буде. А коли ви розiйдетеся, я пiду за ним i спробую простежити. Цiкаво менi, як ця iхня фiрма збираеться знайти песика. Ось це i називаеться «приставити ноги». Так у серiалах про полiцiю говорять.

– Для чого, iнтересно, за ним стежити?

– Розумний ти, Бiлан, – зiтхнув Черненко, – але все ж таки дурненький. Ось скажи: ти з батьками за кордон вiдпочивати iздив?

– Було кiлька разiв. Туреччина, Болгарiя, навiть у Єгиптi мумii бачив, минулого лiта.

– Твiй батько туристичну путiвку в спецiальнiй фiрмi купуе чи так само на Центральному автовокзалi бiля «Макдональдса»?

Тепер Максим зрозумiв Денисову логiку. Навiть ляснув себе по лобi – чому сам не додумався? Застряг на грошовому питаннi, далi вмiсту власноi скарбнички просто не думав. А в Черненка голова не засмiчена такими речами, мiж тим – простий життевий розум.

– Молодець! – похвалив вiн товариша. – Якби ми зараз мали справу з нормальною фiрмою, вона б зазначила в оголошеннi стацiонарний мiський телефон. І зустрiч призначили б менi в офiсi. Нехай невеличкому, зате – з конкретною адресою. Як ти там кажеш? Спинним мозком все вiдчуваеш? У мене, здаеться, теж спинний мозок запрацював. І пiдказуе вiн: щось тут не зовсiм чисто.

– Якщо й зовсiм нечисто, – буркнув Денис.

Задзвонив телефон. Бiлан-старший напiвжартома доповiв синовi: з тiткою Клавою вiн особисто переговорив, вона погодилася помiняти гнiв на милiсть i не дуже сварити племiнницю Таню. Бо, як розумiе тато, Максим i цей його дивний друг Денис вирiшили самi шукати зниклу Марту… В цьому вiн i запевнив невдоволену тiтку: дуже скоро ii улюблений пекiнес знайдеться, до цього докладаються зусилля справжнiх професiоналiв. А зараз одного з фахiвцiв батьки наполегливо просять повернутися додому, бо завтра – пiдйом до школи.

Нехай навчального року трошки лишилося – розслаблятися все одно не треба.

6. Артур клацае язиком

Дiяти Денис iз Максимом домовилися ось як.

Пiсля школи закидають речi в Бабусину хату. Потiм iдуть на мiсце зустрiчi. Причому до зупинки йдуть разом, а потiм Бiлан сiдае у перший-лiпший потрiбний iм транспорт, а Черненко – у наступний тролейбус чи маршрутку, яка буде в той бiк. Коли Максим буде бiля «Макдональдсу», вiн повинен стояти спокiйно i не шукати очима Дениса.

– Будь спок, – запевнив його товариш. – Я з тебе очей не спущу. Головне – аби той, хто прийде на зустрiч iз тобою, не второпав, що ти не сам. Я навiть думаю, що вiн теж з’явиться ранiше, аби вирахувати тебе i переконатися, що прийшов ти сам, без супроводу.

– Теж менi – шпигунiв знайшов, – скривив рота в посмiшцi Максим, та швидше для порядку. Вiн ще не звик, що в цiй iсторii Черненко почав думати i робити правильнi висновки першим. Як всяка мудра людина, Бiлан завжди готовий був визнати чиюсь правоту, навiть коли йому самому хочеться виглядати найрозумнiшим.

– Шпигунiв – не шпигунiв: все одно треба тримати вуха гостро, – повчально мовив Денис. Йому, в свою чергу, починало подобатися, що цього разу вiн перехоплюе iнiцiативу.

Як задумали, так i зробили.

День видався сонячним, небо – безхмарним. Пекуче, як для травня, сонце слiпило очi. Максим, тупцяючи бiля «Макдональдса», роззирався в рiзнi боки, закриваючись вiд променiв долонею. Куди б не повернувся, сонце все одно слiпило. На дитячому майданчику було на диво тихо. Видно, за тривалi вихiднi дiти вже встигли награтися з батьками досхочу.

Вкотре повернувшись обличчям до виходу з пiдземного переходу, що бiля самого автовокзалу – саме звiдти чекав вiн появи незнайомця, – Максим раптом почув за

пиною:

– Привiт, юначе!

Голос знайомий. Максим, хоч i чекав когось, та все ж таки здригнувся – надто вже з несподiваного боку з’явився шукач собак. Озирнувся, потiм – розвернувся всiм корпусом. Нiчого особливого. Чоловiк як чоловiк. Вiрнiше – молодий хлопець. Щоправда, щось у ньому вiдразу вiдштовхнуло Максима, змусило машинально зробити крок назад. І тут же зрозумiв що – запах.

Коли стоiш у серцi гамiрноi площi та ще й у дуже теплу погоду, неприемний запах шибае в нiздрi вiдразу. Вiд молодика тхнуло так, нiби вiн нещодавно вийшов iз зоопарку, де перед тим мiсяць чистив клiтку з бурим ведмедем. І хоч одягнений вiн був звичайно – джинси, кросiвки, джинсова куртка на однотонну футболку i кепка з великим козирком на головi, – запах доводив: незнайомець явно мешкае в якомусь iншому свiтi. Поки що не вiдкритому Максимом. І населеному здебiльшого чотириногими.

Собаками. Так, вiд незнайомця в кепцi пахло собаками. Запах був не надто густим, аби вiдштовхувати вiд молодика iнших i змушувати озиратися перехожих. Та все ж таки достатнiм для того, аби кожен, хто довго перебувае з ним поруч, вiдчував легкий дискомфорт.

– Ну, я тут, – молодик розплився в широкiй посмiшцi, простягнув хлопцевi широку долоню. – Здоров ще раз. Звати мене Артур. Ти в нас хто?

– Максим, – Бiлан легенько потиснув простягнуту руку.

– То як, Максе, грошi з собою? Принiс?

– А де мiй собака? – спитав хлопець назустрiч.

– Ух, який ти розумний, Максиме, – клацнув язиком Артур. – Чудово. Значить, ми домовимося. Коротше, фото собачки приволiк?

– А ви не казали…

– Правильно, – погодився Артур i знову клацнув язиком. – Думав, ти сам здогадаешся. Коли губиться людина, ii фотку в першу чергу несуть.

– Знаете, я б на фотографii з двох собак одного вiку, однiеi статi i однiеi породи свого навряд чи впiзнав би, – впевнено заявив Бiлан.

– О! – Артур утрете клацнув язиком. – Такий малий, а такi золотi слова! Значить, пекiнес, сучка, – Максима пересмикнуло вiд цього слова, хоча вiн знав, що воно пристойне, – три роки, кличуть Мартою. Нашийника на нiй не було? Ну, знаеш, деякi собачники вказують на нашийниках кличку собачки i свою адресу…

– Знаю. Тiльки на Мартi такого нашийника не було.

– Гiрше, – розвiв руками Артур. – Та нiчого, знайдемо. Днiв зо три доведеться попрацювати, але звиняйте, юначе, – швидше не вийде. Тiльки безкоштовно, сам знаеш, дорослий вже, нiчого не… – знову «клац», i манера ця почала Бiлана серйозно дратувати, як i запах цього Артура.

– Та вже ж розумiю, – як мiг важко зiтхнув хлопець, полiз до задньоi кишенi шкiльних штанiв. – Тiльки знаете, у мене не все. Ну, я принесу решту, обов’язково. Тут лише ось скiльки…

Перед зустрiччю з невiдомим Максим вдався до хитрощiв. Пiшов у супермаркет, куди мама останнiм часом iнодi посилала його самого на закупи i де його знали касирки, та розмiняв усi грошi, якi вiдкладав на ролики. Там було не так уже й багато. Одначе для зручностi, наскладавши якусь кругленьку суму дрiбнотою, Максим обмiнював все на крупнi купюри. Тепер зробив навпаки, отримавши замiсть кiлькох папiрцiв значноi вартостi пухкенький стосик купюр вартiстю поменше. Розрахунок простий. По-перше, грубенька пачечка грошей завжди справляе на позiр краще враження, нiж одна велика купюра. Побачивши стосик купюр, важко вiд нього вiдмовитися. По-друге, можна спробувати натиснути на жалiсть: ось, мовляв, по гривнi та по двi збирав, у всьому собi вiдмовляв, зробiть поступку…

Артур не справляв враження людини, здатноi когось пожалiти. Зате пачечка грошей таки справила на нього враження. Сiпнув рукою, стиснув купюри пальцями, майже силою видер iх iз Максимовоi руки. Не рахуючи, запхав до внутрiшньоi кишенi куртки.

– Ну, домовилися: це нехай буде аванс. Тiльки гляди менi – за три днi збери всю суму. І подзвони, хорошi новини будуть.

Махнувши на прощання рукою, Артур насунув кепку нижче, майже на носа, i поквапився геть. Ішов швидко, не озираючись. Максим раптом вiдчув холодок усерединi: а раптом вiн приiхав на машинi? Як же тодi Денис зможе приставити до нього «ноги»…

Обiйшлося. Артур сунув до найближчоi зупинки i, судячи з усього, зiбрався iхати кудись проспектом Науки. З дверей автовокзалу вигулькнув Черненко i, нiби нi при чому, подався за ним.

Вiд раптового рiшення в Бiлана аж ноги пiдiгнулися – вiн подiбного не чекав. Та вiн вiдразу прийняв його.

7. Собача територiя

У маршрутцi Денис запросто примостився навпроти Кепки, як вiн охрестив про себе Артура.

Наморщив носа – чимось невловно гидким несло вiд цього типчика. Ввiчливо попросив його передати грошi за проiзд. А тодi демонстративно вiдвернувся до вiкна, наче нема йому нiякого дiла до того, хто куди iде i для чого це робить. Проте при зовнiшньому спокоi всерединi чемпiон був, наче скручена пружина. Завжди готовий розпрямитися i вискочити за Кепкою на першiй же зупинцi.

Проте Кепка, здавалося, нiкуди не поспiшав. Сидiв спокiйно, теж дивився у вiкно i, здавалося, не звертав уваги на пасажирiв, котрi старалися вiдс

нутися вiд нього якомога далi. Настiльки, наскiльки дозволяв простiр мiкроавтобуса.

Так доiхали до Корчуватого. Кепка почав збиратися на вихiд, Денис попхався за ним. Вийшли вони майже одночасно, i чемпiон змусив себе трошки затриматися. Присiв, роблячи вигляд, що шнурок на кросiвку розв’язався. Дочекався, поки Кепка зникне в пiдземному переходi. Поспiшив за ним.

Перейшовши дорогу, неприемний молодик дочекався на зупинцi з того боку ще однiеi маршрутки. Очевидно, вiн знав, що чекати доведеться довгенько: купив у бабцi на малесенькому вуличному базарчику невеличку склянку насiння i почав лузати, спльовуючи лушпиння собi пiд ноги. Здавалося, Кепка нi на кого i нi на що не звертае уваги. Вирiшивши не випробовувати долю, Денис, позираючи в бiк молодика, все ж таки пiшов до зупинки не по прямiй, а зробив коло. В результатi вийшло так, що вiн обiйшов «об’екта» з тилу i пiдiйшов до зупинки зовсiм з iншого боку.

Вчасно – коричнева маршрутка саме наспiла. Номера Черненко не роздивився, шаснув у салон, побачив вiдразу бiля виходу вiльне мiсце бiля вiкна, поспiхом протиснувся туди, посунувши огрядну жiнку з кошиками.

– Лазять тут, лазять, – буркнула вона, i Денис злякався – зараз всi на нього дивитимуться. Обiйшлося – нiкому з пасажирiв до семикласника дiла не було. Куди вони тепер iдуть, Черненко не знав – бувати в цих краях йому якось не доводилося. Великi будинки поволi лишалися позаду, крiзь пишнi квiтучi зеленi заростi де-не-де проглядалася смужка води. Куди ж цей Кепка забрався? Зовсiм далеко вiд людей?

Коли водiй звично оголосив: «Кiнцева!», Денис вискочив першим i вiдбiг подалi, у бiк единого в цiй мiсцевостi житлового будинку. Люди, що виходили слiдом, дружно рушили туди. Лише Кепка покрокував у протилежний бiк – неширока стежка асфальту вела лiворуч, кудись помiж дерев та кущiв. Порахувавши до десяти, Черненко рушив слiдом. Вже коли останнiй острiвець цивiлiзацii лишався позаду, хлопець почув, як за спиною зупинилася ще одна маршрутка. Та вже не озирався – боявся загубити Кепку i загубитися сам.

Але, як виявилося, загубитися тут поки що складно. Асфальтована стежка вела прямо, до якогось сiтчастого паркану. Ним огородили велику територiю, за якою Денис спочатку уздрiв будку з охоронцем, а зробивши ще кiлька крокiв – горбики перевернутих човнiв. Кепка прямував туди впевнено, не озираючись. Та все ж таки Денис зiйшов з асфальту i почав пересуватися вiд дерева до дерева.

Там, серед дерев та невеличких куп побутового смiття, вiн побачив першого пса.

Це була звичайна дворняга з тих, кого називають собаками невiдомоi породи. Собака вилiз з кущiв, уздрiв хлопця, на мить зупинився. Завмер i Черненко: мало чого можна чекати вiд бродячого друга людини. Пес схилив голову, нiби вирiшуючи, обгавкати чужака чи ну його, а тодi для годиться рикнув i подрiботiв по своiх справах. Зустрiч вiдволiкла Дениса вiд головноi мети, i коли вiн пошукав очима Кепку, то побачив: дружньо махнувши рукою охоронцевi в плямистому одностроi, молодик рухався вперед i просто зараз мiг зникнути серед човнiв.

Просто назустрiч йому вибiгло вiдразу кiлька здоровенних чорних собак. Один пес навiть грiзно гавкнув, та Кепка, не зупиняючись, на ходу потрiпав звiра по головi, i собачий гурт, не звертаючи на молодика уваги, побiг кудись у бiк берега.

Значить, склав два i два Денис, цей, у кепцi, тут свiй. І таки мае справу з собаками. Причому – серйозну, бо цi тварини його впiзнають. Одначе дружньо мiсцевi «друзi людей» зовсiм не виглядають. Черненковi якось не хотiлося бути покусаним зграею нiчийних чотириногих тварин. Як не хотiлося i вiдступати.

Тому, не довго думаючи, Денис пiдбiг до сiтчастого паркану, сподiваючись, що охоронець зi свого мiсця його не помiтить, пiдстрибнув, схопившись руками за металевий край сiтки, допомiг собi носаками, вхопився зручнiше, пiдтягнувся – i ось уже перелазив на заборонену територiю.

Куди вiн потрапив – Черненко ще не зрозумiв. Всюди, куди не глянь, лежали човни, старi та новi, стояли катери, i, що бiльш неприемно, час вiд часу лунало собаче гавкання. На якусь мить хлопцевi здалося: вiн опинився на якихось Заборонених Територiях, мов герой з мультика-фентезi. Населенi цi Територii могутнiми лихими потворами, а охороняють iх собаки-мутанти.

Приблизно прикинувши, куди мiг рухатися Кепка i згадавши при цьому все, що знае про спортивне орiентування, Денис, скрадаючись i пересуваючись ривками, пiшов уперед. Поки що псiв на своему шляху не зустрiчав, а скоро побачив i ймовiрну кiнцеву мету своеi дивноi подорожi. В глибинi огородженоi територii, трошки далi вiд поставлених у лiнiю перевернутих човнiв, притулився будиночок. А коли вже бути точним – старий вагончик, з тих, у яких живуть будiвельнi бригади. Вагончик давно зняли з колiс, поставили на два бетонних блоки, до дверей приставили металевi сходи. На цi сходи саме пiднiмався Кепка. Поставивши праву ногу на верхню сходинку, постукав у дверi.

Вони вiдчинилися.

Хто стояв на порозi, Денис розгледiти не встиг. Боковим зором уздрiв

вох собак. У породах хлопець не дуже розбирався, але як виглядають кавказькi та нiмецькi вiвчарки, знав. Чорний «кавказець» i коричневий, з рудуватим вiдтiнком «нiмець» трусили в його бiк. Внутрiшнiй голос пiдказав Денисовi: це не печальна дворняга, цi навiть не обгавкають – кинуться, поженуться, не втекти.

Гарячково роззирнувшись у рiзнi боки, побачив Черненко невеличку халабудку. Дуже схожу на сарайчик, де зберiгають рiзнi iнструменти. В селi бабця в подiбнiй халабудцi ховала лопати, граблi та сапку. Часу на роздуми не було – зайцем метнувшись до рятiвного сховку, Денис шаснув усередину i причинив за собою на диво мiцнi, як для такоi халупки, дверi.

Вчасно.

Зовсiм поруч хряснули дверi. Наблизилися важкi кроки. Чоловiчий голос роздратовано промовив:

– Скiльки разiв тебе просив, Артуре – не лишай сарай навстiж!

Денис забився в найтемнiший куток. На ходу пiдхопив шматок брудного брезенту, який валявся на землянiй пiдлозi, потягнув на себе.

Дверi прочинилися. Щось м’яко стукнулося об пiдлогу. А тодi, на превеликий жах чемпiона, ззовнi брязнули ключi.

8. У полонi

Кроки вiддалилися.

Денис зсунув з себе брезент, став рачки, пiдлiз до дерев’яноi стiни сарайчика, легенько торкнув ii рукою. Збито з дощок, причому – яких попало. Судячи з усього, будiвельним матерiалом стали частини зовсiм уже старих човнiв. І вибранi найцiлiшi: халабудка, яка на перший погляд виглядала сiрниковим будиночком, зблизька виявилася неоковирною, проте досить мiцно збитою.

Це не означае, що ii не можна розламати. Кiлька хороших ударiв плечем чи ногою – i все, полонений на волi. Проте безшумно вибратися не вийде аж нiяк. І вже напевне першими на гуркiт прибiжать тутешнi собацюри. Денис чомусь не був певен, що Кепка та його приятель iз вагончика поспiшать вiдкликати собак, коли тi почнуть сiпатися на непроханого гостя.

Картаючи сам себе за дурну халепу, Черненко звiвся на рiвнi ноги, обтрусив штани на колiнах i глянув, що ж кинув у сарайчик господар. Величенький мiшок лежав на землi i ворушився. Наблизившись, Денис боязко торкнув його ногою. Всерединi заворушилося сильнiше, почулося скавчання. Ясно, там якась тварина. Очевидно, песик, раз уже вся ця iсторiя на собаках зав’язана. Вирiшивши не розв’язувати мiшок, Денис пiдiйшов до дверей. Тепер зрозумiло, чому вони такi мiцнi – тут час вiд часу щось переховують, i стороннiм очам не треба знати, що саме.

Штовхнув дверi. Зачинено. Коли iх вiдчинять найближчим часом – невiдомо. Не хотiлося б ночувати тут, на брудному брезентi, поруч iз собакою в мiшку. Припустiмо, мiшок заберуть. Та дверi знову не забудуть зачинити. Невже доведеться здаватися i придумувати пояснення для цих собачникiв? Кепка – не дурний. Вiдразу згадае хлопчиська, котрий сидiв навпроти нього в маршрутцi. Складе два i два, все зрозумiе…

Тiльки тепер Денис зрозумiв усю серйознiсть та небезпечнiсть свого становища. А коли готовий уже був остаточно впадати у вiдчай, почув за тонкою стiною:

– Егей, ти тут?

Бути цього не може! Бiлан, його голос! Звiдки вiн тут узявся?

– Тут, тут! – кинувся на голос Денис i побачив крiзь щiлину мiж дошками око i частину обличчя свого напарника.

– Тихо, тихо! – попередив Максим. – Сиди спокiйно, щось придумаю…

– Ти як тут?

– Коли побачив, що ти за Артуром назирцi рушив – не стримався.

– За яким, у бiса, Артуром?

– Так його звати. Того, за ким ми стежимо. Розумiеш, ноги самi вперед за тобою понесли. Коли до Корчуватого доiхали, думав – загублю вас. Пощастило – маршрутки якось так незвично, майже одна за одною пiдiйшли. Гукати тебе, сам розумiеш, не хотiв… Найважче виявилося через паркан перелiзти i на собак не нарватися.

Максим сказав Денисовi головне, але, звiсно, не все. Вiн не мiг допустити, аби Черненко далi грав першу скрипку. Подавшись за Денисом, Бiлан у якийсь момент вирiшив у такий спосiб бодай зрiвняти iхнi шанси. Та все повернулося таким чином, що Максим своiми дiями отримав можливiсть витягти приятеля з мимовiльноi пастки. Денис тим часом внутрiшнiми суперечками товариша не переймався. Його влаштовувало, як усе складалося, i хотiлося чимшвидше вибратися на волю.

І все ж таки Бiлан вирiшив не поспiшати. Визирнувши з-за стiни сарайчика, вiн знову заховався, притиснувся до щiлини в дошках.

– Слухай мене, – промовив вiн. – Поки побудь тут, а я гляну на цих собачих королiв ближче. Здаеться менi, просто зараз е шанс дiзнатися якщо не про все, то принаймнi багато про що. Добро?

– Валяй, – змирився Денис. – Тiльки обережно. Тут пси – мов твоi вовкулаки.

– Помiтив уже, – погодився Максим, ще не зовсiм розумiючи, як саме плануе непомiтно визволити Черненка з полону.

Глянув лiворуч, зиркнув праворуч, подивився прямо – наче собак не видно. Та й людей теж. Зiбравшись, Максим одним ривком подолав вiдстань вiд сарайчика-халабуди до вагончика i буквально закотився туди. Коли перевернувся на живiт, мало не зомлiв. Просто перед обличчям, сантиметрах у десяти, стояла брудна бляшана миска з якимось iдлом. Явно не для людини.

тже, пес, якому це призначено, просто зараз може прибiгти на свое мiсце…

Проте мiняти мiсце було вже пiзно. Над головою грюкнуло, i сходами спустилися спочатку ноги в знайомих уже кросiвках, потiм – ноги, взутi в шнурованi армiйськi чоботи, у якi заправленi зеленi плямистi штани.

«Тiльки б не помiтили!», – майнуло в Максимовiй головi. Розпластався на землi, завмер.

9. Помилка викрадача

– Значить, кажеш, вигорить справа? – говорив Плямистий, i його голос, на вiдмiну вiд голосу Артура, виявився на диво приемним. Власник такого голосу не може замислювати щось лихе.

– Насправдi, нiчого складного не бачу, – хвалькувато вiдповiв Артур.

– А хiба ми не домовлялися – проблемних собак не шукати? – тепер у голосi Плямистого звучала погроза.

– Тю! Якi тут проблеми?

– Дуже великi, Артурко! Добре, якщо ти iх розв’яжеш. А якщо нi? Взяв у якогось пацана останнi заощадження зi скарбнички. Мама йому, ма’ть, на пирiжки i лимонад давала, вiн не доiдав, не допивав, i все для чого? Для того, аби якийсь Артурко просто так собi все запацючив?

Максим пiд вагончиком закусив губу. Хвацько тут його прорахували i розкололи, нiчого не скажеш. Не важко здогадатися, як школяр назбирав папушу з дрiбних купюр. Та не кожен здатен розумiти, яку цiннiсть оцей дрiб’язок може являти для семикласника i якi надii вiн може покладати на нього. Варто цим надiям не виправдатися…

– Коли пацан зрозумiе, що нехороший Артурко його недоiденi з початку навчального року пирiжки ось так узяв i злимонив, вiн побiжить скаржитися мамi, – Плямистий нiби читав Максимовi думки. – Гаразд, пацан проклацав i десь загубив улюбленого собаку. Нехай пацана навiть насварили. Тiльки одне дiло – собака кудись забiг, i зовсiм iнше – дорослий лоб нi за що забирае в наiвноi дитини вистраждану копiйчину, його единий скарб. Мама за вечерею доводить цей прикрий факт до вiдома тата. А тато починае дiзнаватися, хто ж вiн такий – нехороший молодик Артур, котрий видурюе грошики в наiвноi дiтвори. Це ще, Артурко, пiвбiди. Бiда – коли тато хлопчика покличе на допомогу дядiв полiцiянтiв. А цi дядi в формi дiзнаються, з ким же водить дружбу i мае спiльнi справи нехороший Артур. Невже ми для того починали наш маленький бiзнес, аби так по-дурному запалитися?

– Чого вiдразу – палитися? – Артур говорив водночас обурено i плаксиво.

– Того, друже, що собачка породи пекiнес – не рiдкiсть у нашому славному мiстi. Але й не так уже часто трапляеться. Роздобути ii за три обiцянi днi ти навряд чи зможеш, – тепер голос Плямистого втратив усю свою повчальнiсть та добродушнiсть, чоловiк перейшов на жорсткий тон: – Домовлялися: беремося шукати лише зниклих собак поширених порiд. Із тих, що можна без проблем розшукати i впарити згорьованим собачникам. У крайньому випадку ти, Артурко, крадеш якогось цiнного пса, а потiм пропонуеш безутiшному хазяiновi викупити домашнього улюбленця. Ми успiшно провели сiм таких оборудок, i тепер ти через свою жадiбнiсть хочеш усе завалити? Зазiхнув на хлоп’ячi заощадження?

Тепер до Максима поступово починало доходити, що вiдбуваеться, i в чому полягав головний задум двох аферистiв. Звiсно, це розумiння навряд чи могло допомогти йому повернути власнi грошi. А перспективи допомогти дiвчинцi Танi взагалi ставали тепер нереальними. Зате можна спробувати вивести на чисту воду цю солодку парочку.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить