Офiцер iз Стрийського парку
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Ретророман
Львiв, осiнь 1918 року. Австро-Угорська iмперiя за крок до руйнацii. Поляки та украiнцi ведуть боротьбу за владу, кожна сторона претендуе на Схiдну Галичину. Йдуть важкi полiтичнi переговори. Украiнцям вигiдно затягувати процес – е надiя знайти сильного союзника. Аж раптом у Стрийському парку знаходять труп офiцера-поляка, який був членом таемного вiйськового товариства. Переговорам кiнець, i Климентiй Кошовий, не так давно – вiдомий адвокат, а нинi – особа без певних занять, мае два днi, аби довести: вбивство не мае стосунку до полiтики. Вбитий мав безлiч ворогiв, звести з ним рахунки мiг хто завгодно. Але правда вже нiкого не цiкавить, збройне протистояння у Львовi неминуче… І все одно Кошовий, пiд кулями листопадових вуличних боiв, вперто шукае iстину. Вiдкриття приголомшить. А подii тих буремних днiв змiнять його долю, вплинуть на погляди його друга Йозефа Шацького та можуть розвести по рiзнi боки вуличних барикад Клима i його кохану Магду Богданович.

Читайте останнiй роман «львiвського циклу» з приголомшливим фiналом!

Андрiй Вiкторович Кокотюха

Офiцер iз Стрийського парку

Окрема подяка

Мiськiй адмiнiстрацii Львова

та особисто Андрiевi Садовому —

за всебiчну пiдтримку та гостиннiсть.

Головний лiтературний консультант

Юрiй Винничук

Головний iсторичний консультант

Ігор Лильо

Консультанти:

Василь Расевич, iсторик, публiцист, старший науковий спiвробiтник вiддiлу новоi iсторii Украiни Інституту украiнознавства iм. І. Крип’якевича НАН Украiни;

Мар’ян Мудрий, iсторик, викладач Львiвського нацiонального унiверситету iм. Івана Франка;

Ілько Лемко, львовознавець

Львiв, Стрийський парк,[1 - [i] (#_ednref1)Стрийський парк – розташований у мiсцевостi Софiiвка нинiшнього Галицького району Львова, закладений 1879 року, вважаеться одним iз найстарiших i найгарнiших у мiстi.] жовтень 1918 року

Незнайомець призначив зустрiч бiля пам’ятника Кiлiнському.[2 - [ii] (#_ednref2)Кiлiнський Ян (1760–1819) – варшавський швець, потiм член магiстрату Варшави, один iз керiвникiв повстання 1794 року, полковник мiлiцii Мазовецького князiвства. Пiсля придушення повстання був заарештований, сидiв у Петропавлiвськiй фортецi Санкт-Петербурга, помилуваний та звiльнений росiйським царем Павлом Першим.]

Юлiуш любив символи й шукав iх навiть там, де iншi не помiчали. Але тепер знак надто яскравий, аби не зважати на нього й робити вигляд, що все це – його вигадки. Забагато збiгiв бачив у своiй та його бiографiях. Саме тому, гуляючи бiля бронзового полковника Кiлiнського, уявляв себе таким, як вiн, соратником Костюшка.[3 - [iii] (#_ednref3)Костюшко Анджей Тадеуш Бонавентура (1746–1817) – польський та американський вiйськовий i полiтичний дiяч. Брав участь у вiйнi за незалежнiсть Америки, органiзував i очолив антиросiйське повстання в Польщi 1794 року. Пiсля придушення повстання й полонення сидiв у Петропавлiвськiй фортецi. Звiльнений Павлом Першим, пiсля цього виiхав до Європи, де вiдмовився присягнути Наполеону. Нацiональний герой Польщi, Бiлорусi та США.] Коли вже мислити ширше – самим Костюшком, чом би й нi.

У них iз нацiональним польським героем чимало спiльного.

Взяти хоча б таке. Свого часу Костюшко теж служив у чужому вiйську, воюючи за чужу незалежнiсть. Америка високо цiнувала пана Тадеуша, не всякому поляку випадало дослужитися до генерала американськоi армii. Юлiуш теж не так давно воював на Волинi не за рiдну Польщу, а за Австрiю та цiсаря. Хоч вислужив не генерала, а капiтана, не мав жодних сумнiвiв – усе в нього попереду. Бо вiн, за прикладом Костюшка, вже почав боротися за поновлення польськоi державностi й повернення коронних земель, багато разiв вiдвойованих i знову, на жаль, утрачених.

Хтозна. Раптом вiн, капiтан Юлiуш Яблонський, пiсля успiху, в який вiрив, здобуде не меншу, нiж генерал Тадеуш Костюшко, вiйськову славу. І йому поставлять пам’ятник хай не в Стрийському парку, але – бiля родинного гробiвця на Стрийському цвинтарi. А ще краще – на Личакiвському, де його колись ховатимуть iз почестями. Хай там як, а для своеi краiни вiн уже зробив багато, готовий робити ще бiльше, навiть покласти життя…

Подув холодний жовтневий вiтер, i Яблонський пiдняв комiр цивiльного пальта, щiльнiше насунув капелюха.

Нi, то занадто. Вiн не мае намiру помирати зараз. Клятви йти на смерть в iм’я становлення Польськоi республiки звучать красиво. Але годяться, коли промовляеш до легiонерiв перед черговим лютим боем. Або – на таемних зiбраннях, де вiд кожного чекають подiбних обiцянок, бо так треба, правильно, пристало. Капiтан готовий був заприсягтися: мало знайдеться фанатикiв, котрi щиро готовi за першоi ж нагоди довести вiдданiсть проголошеним iдеалам й кинутися пiд кулю чи багнет. У приватних розмовах вiн сходився з колегами на тому, що заради своеi держави краще не помирати смертю хоробрих, а жити. Тим бiльше, подвигу нiхто не оцiнить, а це для честолюбного Яблонсь

ого багато важило.

Мiркуючи так, вiн, щоб не стовбичити на одному мiсцi, неквапом ходив круг монумента. Кола рахував, бо, зробивши п’ять, зупинявся й рухався так само в протилежний бiк. Дурня, та все одно цiкавiше, нiж стояти, мов прибитий. Ковзнув правицею в кишеню, намацав поруч iз револьвером годинник на ланцюжку, срiбний, дiдiвський, котрий пройшов iз ним вiйну. Розвернувшись, аби на нього впало свiтло вiд лiхтаря, вiдкинув кришку, глянув на циферблат. Скривився невдоволено.

Мало того, що нiкчема. Ще й запiзнюеться. Висмикнув його, зайняту людину, сюди, а сам десь вештаеться.

Яблонського раптом потiшила думка: а раптом той фацет злякався? Пригадав iхню першу зустрiч. Капiтана не лише вразило, що той чоловiк його знайшов, а й здивувало, як багато людина, на яку за iнших обставин нiколи б не звернув увагу, змогла дiзнатися про нього. Навiть вiйськовий чин чоловiк назвав правильно, ще й сказав, у якiй бригадi служив Яблонський. Вже потiм зважився на шантаж – iнакше iхню розмову Юлiуш не сприймав. Незнайомець, з його слiв, мав iншi мотиви. Але завзято переконував у цьому себе, а не пана капiтана.

Такий не думае нi про що, окрiм грошей.

Особливо тепер, коли у Львовi, як у всiй колишнiй iмперii, коiться один Бог знае, яка халепа. Й невiдомо досi, куди далi все пiде. Єдине, з чим погоджувалося товариство, починаючи з вересня, – влада лежить на брукiвцi. Треба брати ii, як то зробили росiяни рiк тому в Петроградi.

Може, приклад й невдалий. Бо колишнiм ворогам i, за iронiею долi, недавнiм союзникам, усе ж непереливки. Але хто сказав, що буде легко? Навпаки, Пiлсудському[4 - [iv] (#_ednref4)Пiлсудський Юзеф Клеменс (1867–1935) – перший голова вiдродженоi Польськоi Республiки, засновник польськоi армii, провiдник агресивноi полiтики щодо украiнцiв.] варто б стежити за росiйськими бiльшовиками й враховувати всi зробленi ними помилки. Зокрема, по Украiнi й украiнцях. Через безграмотну полiтику довелося вiддати Киiв з прилеглими територiями. Та анi Яблонський, анi хто iнший по той бiк Збруча польських iнтересiв не бачили. Вiдновити б ранiше втраченi кордони, не дати тутешнiм украiнцям знайти вiйськових союзникiв, повернути Холмщину й Пiдляшшя[5 - [v] (#_ednref4)Холмщина – розташована в межах сучасноi Польщi територiя помiж рiчками Захiдний Буг та Вепр, була етнiчною украiнською землею, складовою частиною iсторичноi Волинi. Пiдляшшя – область, що займае територiю мiж Холмщиною на пiвднi, рiкою Нарвою на пiвночi, Мазовiею (Польща) на заходi та Волинню i Полiссям на сходi. Пiсля укладення Берестейського миру Холмщина i Пiдляшшя за угодою мали вiдiйти до складу Украiнськоi Народноi Республiки. Були спiрними територiями мiж Украiною та Польщею.] – свое, тобто.

Та поки однi мрiють та будують плани, iншим треба жити й щось iсти. Погляд в того дивного чоловiка був голодним, вiйна навчила Юлiуша читати по очах. Стiльки зусиль, без жодних перебiльшень – титанiчних, покладених на те, щоб вiдшукати його. А виявляеться, все так просто. Патетика, змiшана з образою, по завершеннi – фiнансовi претензii. От же ж… Іншим разом та за iнших обставин капiтан не став би подiбного слухати. Хай веде до суду, коли треба щось довести. Чудово розумiе, на чиему боцi опиниться правосуддя. Тим бiльше, все вийшло випадково…

Проте зараз Яблонському найменше хотiлося фiгурувати будь-де в публiчному просторi.

На ньому е велика вiдповiдальнiсть. Тож здiйнятий галас приверне увагу не лише до нього персонально, а й до всiеi органiзацii. Вона таемна, та нiхто не дасть гарантiй, що полiцiя, хай якою б нинi слабкою не була, не зачепиться за щось, здатне виявити iхню нелегальну спiльноту.

Тут украiнцi полiцii допоможуть.

Тим тiльки привiд дай проти полякiв.

Теперiшне становище по Галичинi в цiлому й у Львовi зокрема навiть такий оптимiст, як капiтан Яблонський, дуже обережно називав дотриманням хисткоi рiвноваги. Хилитало дуже сильно, чимдалi, тим дужче. Останнiм часом дня не проходило, аби стрiльцi не зачiпалися з польськими легiонерами, причому обидвi вiйськовi сили не мали офiцiйного статусу. Австрiйцi розгубилися, нiмцi переймалися iншими полiтичними й вiйськовими питаннями, котрi породила лютнева капiтуляцiя в Брестi.[6 - [vi] (#_ednref6)Лютнева капiтуляцiя в Брестi – мирна угода мiж Украiнською Народною Республiкою з одного боку та Нiмецькою iмперiею, Австро-Угорською iмперiею, Османською iмперiею i Болгарським царством – з другого, пiдписана 27 сiчня (9 лютого) 1918 року у Берестi (Брестi, Брест-Литовську). Перший мирний договiр у Першiй свiтовiй вiйнi 1914–1918 рокiв. Став наслiдком одного з етапiв переговорiв у Брест-Литовську, загальним пiдсумком яких був вихiд бiльшовицькоi Росii з Першоi свiтовоi вiйни.] Формально Велика вiйна скiнчилася, та по сутi своiй лиш переродилася в iншi, локальнi форми. Зрозумiло, що украiнцi з поляками шукали себе в нiй, ранiше воюючи за одних проти iнших, а тепер – мiж собою та самi за себе.

Сутiнки швидко переростали в прохолодну вологу жовтневу нiч.

Накрапав дрiбний, суто льв

вський дощик. Людей у парку поменшало, хiба центральними алеями прогулювалися повii, невеличкими гуртами, а частiше – поодинокi, полюючи за жадаючими швидкоi й дешевоi любовi мужчинами. Двi такi мисливицi вже пiдкочувалися до Юлiуша, питаючи, чи пановi не нудно самому, й вiн рiзко вiдшивав обох. Не те, щоб гидував, навпаки, доступнi, без претензiй жiнки подобалися Яблонському тим бiльше, чим старшим вiн ставав. У своi тридцять п’ять лишався единим сином колись великого славного роду, точнiше – однiеi з його гiлок. Одружуватися не мав намiру найближчим часом, та й ранiше не надто прагнув обплести себе путами Гiменея, хай би там як не бурчала матуся. Тимчасовi зв’язки його цiлком вдовольняли, хоч професiйнi курви цiкавили менше, нiж, так би мовити, цивiльнi жiночки й навiть молоденькi дiвчатка, яким можна заплатити.

Ця його пристрасть – причина й наслiдок того, що цього вечора ходить кругами довкола пам’ятника Кiлiнському.

Знову глянув на годинник. Пся крев, ще трохи – i вiн уже запiзниться на збори! Товариство чекатиме, сьогоднi обговорюються дуже важливi речi, а на ньому – велика дiлянка. Отже, вiдповiдальнiсть. Зараз Юлiуш чомусь уявив собi генерала Костюшка, котрий отак стоiть чорт знае, де i для чого, з револьвером у однiй кишенi й гаманцем iз крокодилячоi шкiри, набитим купюрами – в iншому. Мае справи державноi ваги, але при цьому мусить зустрiчатися з якимось нiкчемою, аби тицьнути йому грошi, заплатити за свою помилку й розпрощатися зi злиднем назавжди.

З вологого вечора пiд свiтло лiхтаря враз виринули двi постатi, й капiтан напружився. Рука ковзнула в кишеню, цього разу – за револьвером, великий палець звiв курок. Хоч клацання нiхто стороннiй не мiг почути, капiтановi здалося: прозвучало заледве не на весь парк. І украiнськi сiчовики в унiформi почують, звернуть на нього увагу, почнеться небажана для нього катавасiя. Не так давно вiн не стримався, змушений був втрутитися в сварку, котра спалахнула поруч iз баром на Джерельнiй.[7 - [vii] (#_ednref7)…поруч iз баром на Джерельнiй – вулиця в нинiшньому Шевченкiвському районi Львова, в мiсцевостi Клепарiв. Назву отримала завдяки джерелам, якi тут iснували.]

Того вечора трое польських легiонерiв вiдзначали день народження загиблого пiд Раранчою товариша, який не дожив до тридцятирiччя якихось сiм мiсяцiв, й не побоялися, вдягнули унiформу Польського вермахту, включно з кашкетами – «мацеiвками».[8 - [viii] (#_ednref8)Мацеiвка – кашкет iз м’яким круглим верхом, який носили у всiх трьох бригадах Польських легiонiв. Головнi убори оснащалися орлами-кокардами з бiлого металу.] Саме до них присiкалися стрiльцi, котрi саме проходили повз бар i почули, як пiдпилi легiонери спiвають, точнiше – горлають мазурку Домбровського.[9 - [ix] (#_ednref8)…мазурку Домбровського. – Тепер – державний гiмн Польщi. Автор слiв – Юзеф Вибiцький. Написана 1797 року в Італii як пiсня польських легiонiв, котрi воювали на боцi Францii, пiд командуванням Яна Хенрика Домбровського. Автор музики, яка спираеться на мотиви народноi мазурки, – невiдомий. Пiсню виконували на мелодiю мазурки. Сьогоднi ii називають «Мазурка Домбровського» (вiд мелодii) або Jeszcze Polska nie zginela (вiд перших слiв твору).]

Спершу у вiдповiдь на «Jeszcze Polska nie zginela» украiнцi затягнули свою «Червону калину», але пiсеннi змагання скоро перейшли у вiйськовi. Стрiльцi вимагали вiд легiонерiв зняти зрадницькi строi та марширувати в спiдньому, а коли один пригрозив пустити ляхiв Львовом зовсiм без штанiв, iз голими дупами, ветерани не витримали – кинулися в бiй. Сили виявилися не рiвними, i Яблонський, забувши правила конспiрацii, тицьнув кельнеру-еврею купюру, звелiв бiгти по полiцiю, а поки чекав, плюнув на свiй чин та особисто полiз у бiйку. Не так бився, як намагався розтягнути, ще й в запалi вiддаючи накази командирським тоном. Коли полiцiя нарештi нагодилася, вирiшив: мудрiше буде тихенько забратися геть, iнакше доведеться давати пояснення, називати себе, а в кишенi револьвер… Пiзнiше дiзнався, чим усе скiнчилося, й обуренню не було меж. Всiх затримали, та згодом стрiльцiв вiдпустили, а легiонерiв протримали до ранку, ще й наклали штраф.

Нiчого.

Дуже скоро Польща виставить усi рахунки.

Тим часом стрiльцi, про щось говорячи мiж собою, минули пам’ятник, не глянувши у бiк Яблонського, й вiн укотре згадав – давно не вдягав форму, вона захована далеко в шафi, чекае свого часу. На цивiльного сiчовики не звернули увагу, i Юлiуш у глибинi душi пошкодував про це. У парку, крiм поодиноких перехожих та нудьгуючих повiй, нема нiкого, тож вiн, бойовий офiцер, при нагодi мiг прийняти бiй та навiть вийти з нього переможцем.

Як того разу.

Хоча…

Ту сутичку й повноцiнним боем неможливо вважати. Так, прикрий iнцидент, який для одного з учасникiв, слабшого, зле скiнчився.

– Вечiр добрий.

Хоч Юлiуш Яблонський чекав, коли вiн з’явиться, все одно мимоволi здригнувся вiд несподiванки. Бо виглядало, чоловiк прийшов давно, й весь цей час сидiв у засiдцi, аби тепер, щойно капiтан вiдволiкся

виринути з темряви.

– Де вас носить! – роздратовано мовив, повертаючись.

– Перепрошую пана офiцера. Мав невiдкладнi справи в мiстi.

– Коли вже вас затримала iнша невiдкладна справа, нашу, отже, могли вiдкласти на зручнiший для мене час.

– Пан офiцер поспiшае?

– Слухайте, шановний, я зайнята людина. Ви мали б зрозумiти це ще тодi, коли розшукали мене.

– Я вибачився за запiзнення.

– До дупи вашi вибачення. Залагодимо питання швиденько.

– Просто тут? – чоловiк кивнув на пам’ятник.

– А де ви хочете?

– Прошу вiдiйти далi. Туди, за дерева. Там нiхто не побачить нас навiть випадково.

Яблонський знизав плечами.

Хоче вiдiйти – та будь ласка.

– Ходiмо.

Вiн зовсiм не боявся цього чоловiка. Не чекав вiд нього жодних сюрпризiв. Та якi можуть бути несподiванки…

Роздiл перший

Климентiй Кошовий, особа без певних занять

Йозеф Шацький, дантист iз Кракiдалiв,[10 - [x] (#_ednref10)… iз Кракiдалiв – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв. Район вважався одним iз найбiднiших у мiстi.] оплакував Шмуля.

Старшого з чотирьох дiтей знайшли мертвим на вулицi, бiля стiчноi канави. Точно так лежав його дядько, покiйний брат Естер, дружини Шацького й матерi юнака, котрий прожив на цьому свiтi лише двадцять два роки. Але дядько закiнчив так, бо багато пив i помер у злиднях, безславно. Шмуля застрелили, й невiдомо, коли це сталося. Бо юнак давно не ночував удома на горе матерi, яка вимагала вiд Шацького вплинути на сина й звинувачувала в усьому Ефраiма, сина сусiди й вiчного недруга Лапiдуса.

Останньою, хто бачив його перед смертю, була двадцятирiчна Рива, свiтлоока, старша з двох доньок Шацьких. Дiвчина закрилася, нiчого не хотiла говорити, а потiм, коли Естер насiла, – почала криком вимагати лишити ii в спокоi. Чи то вiд власних нервiв, чи вiд образи на доньку матерi раптом закололо серце й вона вперше за багато рокiв злягла, лежачи пластом кiлька днiв й навiть не спромiгшись сама провести Шмуля в останню путь – ii вели пiд руки згорьованi сусiдки.

Загибель юнака, тим бiльше еврейського, поза тим мало, кого здивувала. Шацький давно побоювався, що одного разу Шмуль нарветься на неприемностi й пригода може погано скiнчитися для некерованого сина. Та вiн припускав калiцтво, аж нiяк не наглу смерть. Ще коли до Львова чотири роки тому прийшла росiйська армiя, а з нею – росiйська влада, Шмуль забрався з мiста геть разом iз бiженцями, зник на пiвтора роки й з’явився, коли батьки вже в думках його поховали. Та радостi вiд того Шацькi не отримали – молодик дуже змiнився, зробився серйозним i втаемниченим, ходив iз наганом, часто згадував якусь самооборону.

Хто обороняв, кого й вiд кого, Йозеф поняття не мав. Не будучи в змозi стримати сина й щось заборонити вищому вiд себе на голову та широкому в плечах юнаковi, вiн натомiсть згадав усi своi звички. Почав пiд сумнi зiтхання Естер частiше вештатися Львовом, не минаючи жодного брудного бару, совав свого носа, де мiг, там слухав, там запитував. Так дiзнався: е не один, а кiлька гуртiв, котрi називають себе вiйськовими органiзацiями. Влада трiщала по швах, порядку в мiстi ставало дедалi менше, на австрiйську полiцiю нiхто не покладався. Силами, котрi могли протистояти один однiй, були украiнськi та польськi вiйськовi. Всi воювали в цiсарськiй армii, всi свого часу були розформованi, але не для того набували вiйськового досвiду та тримали зброю, щоб отак просто все лишити. Тому громади органiзовувалися й собi, аби в разi чого захистити себе, коли доведеться опинитися мiж сторонами конфлiкту.

А вiн назрiвав.

Шацький як нiхто гостро вiдчував це. Вiйна нiби ось-ось мала скiнчитися, вже навiть пiдписанi першi мирнi угоди. Проте будь-якоi митi могла спалахнути нова. Не така велика, але вiд того не менш страшна. То тут, то там по Львову спалахували короткi сутички. Кримiнальники не стояли осторонь, i збройних грабункiв значно побiльшало. Газети, котрi друкували кримiнальну хронiку, збагачувалися – щодня на перших сторiнках заголовки кричали про чергове вбивство.

Шмуля Шацького теж згадали. Коротко. Десь всерединi, маленькою замiткою.

Син i ранiше виглядав старшим за своi лiта – властивiсть, притаманна багатьом евреям. Загибель сина за короткий час додала ще бiльше рокiв. Маючи далеко за п’ятдесят, тепер виглядав так, нiби давно розмiняв сьомий десяток. Постiйно скуйовджена кучма зi срiбноi стала зовсiм бiлою, як i кудлата борода, котру Йозеф донедавна дозволяв дружинi акуратно пiдстригати. Лице посiкли зморшки, вiд чого воно нагадувало печене яблуко. Про колишнього жвавого Шацького нагадував прямий, iз невеличкою горбинкою, нiс, предмет його гордостi, та м’ясистi сторчкуватi вуха, яких вiн соромився, старанно ховаючи пiд пасмами волосся й широкими крисами старого капелюха.

Інший на мiсцi Йозефа напевне побiг би в полiцiю, вимагаючи знайти вбивцю. Але дантист вже багато рокiв скептично ставився до слуг закону, хоч, покла

ши руку на серце, визнавав iхню ефективнiсть в окремих випадках. На те було кiлька причин.

Ще замолоду, коли Шацький тiльки одружився на своiй коханiй Естер, уродженiй Боярський, вiн дозволяв собi загули по львiвських барах. Причому з усiх можливих зазвичай обирав найдешевшi, а отже, найогиднiшi. Саме там запiзнався з численними персонажами львiвського дна, згодом знайомства стали дантисту в пригодi. Та вони ж давали полiцii приводи затримувати Йозефа не лише за вештання п’яним у громадських мiсцях, а й за пiдозрою в зв’язках iз сумнiвними особистостями. Шацький багато разiв ночував у камерi, звiдки його витягувала Естер, аби дати потiм прочухана на всi Кракiдали. Вкупi зi спробами завербувати його в агенти це не сприяло його дружбi з полiцейськими. З часом та народженням iнших трьох дiтей – Риви, Іди й Данiеля, – Йозеф заспокоiвся, хоч iнодi все ж дозволяв собi пускатися берега, про що потiм шкодував, адже не мiг приборкати глибоко заховану авантюрну натуру.

Інша причина була вагомiшою.

Климентiй Кошовий.

З ним Шацький познайомився десять рокiв тому, за iронiею долi – в тюремнiй камерi, куди його самого запроторили через анонiмний донос. Кошовий переживав iнший виверт: його кинули за грати кiлька годин потому, як прибув до Львова вперше в життi, маючи при собi з речей лиш валiзку зi змiнною сорочкою, приладдям для голiння та кiлькома авантюрними романами. Климовi, тридцятирiчному киiвському адвокату й синовi досить вiдомого в мiстi юриста, довелося емiгрувати з рiдного мiста, маючи на це двадцять чотири години. За двi доби до того, як Кошового кинули до львiвськоi слiдчоi тюрми, його зусиллями батька випустили з Косого капонiра – у «полiтичнiй» в’язницi вiн провiв тиждень. Затримали за спробу захищати друкарiв, котрi вирiшили видавати украiнською журнал безневинного змiсту. Публiкацii стосувалися минувшини, украiнських народних звичаiв – жодноi полiтики, жодних гасел, лише просвiтництво. Проте закон забороняв видавати украiнською будь-що, незалежно вiд змiсту.

Не погодившись iз цим, маючи надiю схрестити мечi й перемогти, Клим швидко програв. У тюрмi його допитували, не даючи спати, а жандармський слiдчий в запалi так ударив його, що Кошовий сильно стукнувся головою об муровану стiну кабiнету. На короткий час втратив свiдомiсть, але вiдтодi праве вiко почало нервово сiпатися. Тик Клим не вилiкував, довелося жити з цим далi. Коли вiн дуже хвилювався, втрачав над собою контроль або починала спрацьовувати iнтуiцiя, вiко починало смикатися сильнiше.

Та Бог iз ним, з оком.

Шацького неабияк захоплювала голова Кошового.

Вони стали товаришами по нещастю, потiм – приятелями, i Йозеф ввiв Клима у свiй дiм. Вiн же був його першим провiдником по незнайомому Львову. Незабаром Кошовий зробився найкращим другом Шацького. Й тепер лишився единим, кого вбитий горем утрати дантист мiг дозволити собi так називати.

За десять рокiв iхньоi дружби Климентiй Кошовий залагодив кiлька складних кримiнальних справ, з якими полiцiя не могла, а частiше – не хотiла давати раду. Через те таланти свого друга Йозеф цiнував значно бiльше, нiж здiбностi полiцейських. І, не знаючи, що робити, прийшов пiсля загибелi Шмуля в контору на Шевськiй.

Ще сiм рокiв тому тут господарював нотар Стефан Штефко, який пожалiв безробiтного емiгранта й взяв до себе помiчником. Потiм, коли Кошовий освоiвся та опанував австрiйське право, пан Штефко, котрий давно хотiв пiти на покiй, але не мав, кому передати дiло, вiдписав контору Климовi. Якийсь час той справдi хапав зiрки з неба, ставши одним iз найуспiшнiших львiвських адвокатiв. Та доля рiзко приземлила того, хто злетiв стрiмко й високо – перед Рiздвом, яке до того ж стало останнiм мирним святом вiд початку нового столiття, божевiльний на прiзвисько Рiзник iз Городоцькоi вбив Басю, наречену Кошового.

Вiдiйшовши пiсля шоку, Клим закинув адвокатську практику, переключившись на громадську дiяльнiсть та завiвши тiснi стосунки з мiсцевими украiнцями, котрi крутилися в полiтицi та довкола неi. Наближення вiйни чекали, та все одно вона почалася зненацька. За короткий час росiйська армiя без бою взяла Львiв, пiсля чого Кошовий знову опинився за гратами, вже як «мазепинець». Навiть коли вдалося вибратися цiною певноi угоди з росiянами, контора здебiльшого стояла зачиненою. З поверненням та вiдновленням цiсарськоi влади Кошовий перетворив ii на мiсце зустрiчi з потрiбними йому в громадськiй дiяльностi особами. А вiдтодi, як у Брестi пiдписали мир i украiнцям пообiцяли автономiю з перспективою мати державнiсть, примiщення на Шевськiй стало чимось на кшталт штабу дiячiв рiзного штибу.

Точнiше – прохiдним двором.

Минули часи, коли в конторi пана Штефка панували тиша й благодать, яку зрiдка порушували важливi й вдячнi клiенти.

Нинi тут стояв постiйний гармидер, i Шацький уже не мiг чiтко сказати, чим займаеться Кошовий, до якоi партii належить або тяжiе, й чи належить та тяжiе взагалi. Вiн знав лиш: його друг дуже зайнятий, йому нема коли придiляти увагу справам, котрi не стос

ються чогось державницького.

І все одно прийшов до Клима.

Вiн не мав, куди з цим бiльше йти.

Звичайно, довелося почекати, поки гурт малознайомих дантисту чоловiкiв ухвалить, складе та пiдпише чергову вiдозву до австрiйського парламенту й крайових сеймiв Галичини. Шацький не привертав до себе увагу, скромно й тихо прилаштувався в закутку мiж шафами. Коли нарештi Клим лишився сам, вiдразу сказав Йозефу:

– Бачив. Знаю. Спiвчуваю. Сам збирався забiгти до вас. Бiдолашна панi Естер.

– Усе гаразд, пане Кошовий.

– Нi, Шацький! Не все гаразд!

Вони вiд самого початку домовилися: Клим називае Йозефа на прiзвище, без всякого «панькання», натомiсть Шацький «панькаеться» до Кошового. То простiше було прийняти, нiж сперечатися, як хотiв Клим.

– Моя фейгале тепер бiльше лежить.

Фейгале, ластiвка. Так нiжно дантист називав свою дружину.

– Вам слiд бути бiля неi.

– Вей, аби то щось помiняло, – Шацький похитав головою, за звичкою прицмокнувши при тому губами. – З нею по черзi Рива та Іда, а Данiеля вона взагалi заборонила пускати далi нашоi вулицi. Боiться, що жидiв почали нищити навмисне й будуть погроми.

– Ой, не мелiть дурного! – вiдмахнувся Кошовий. – Не повторюйте чуток, котрi розпускають поляки.

– Хiба панi Магда…

– І панi Магду лишiть у спокоi!

Перервав Шацького рiзко, та не вибачився. Йозеф промовчав, бо знав – нинi, коли украiнцi з поляками раптом опинилися по рiзнi боки барикад, Кошовому часто дорiкали зв’язком iз Магдою Богданович. Вони познайомилися в той самий день, коли Клим приiхав до Львова, i ось уже чотири роки були разом – примирила та звела вiйна. Шацький не знав, про що вони зараз говорять наодинцi й чи миряться. Та публiчно Кошовий припиняв розмови, якi стосувалися його подруги-полячки.

– Останнiй раз на евреiв тиснули, коли тут стояло росiйське вiйсько. І то, про погроми не йдеться, царська армiя всiх грабувала, – мовив Клим. – У мiстi загалом небезпечно. Вашого Шмуля могли вбити з будь-якоi причини. Без причини, просто так, бо еврей – нi, нi i ще раз нi.

– То ви б могли дiзнатися цю причину? – випалив Шацький.

Побачив, як сiпнулося вiко.

Зрозумiв, якою буде вiдповiдь.

– Вiд мене мало користi тут, – Кошовий винувато розвiв руками, потiм у поривi пiдвiвся, пiдiйшов до друга, поклав йому руку на плече. – Шацький, зараз вам нiхто не допоможе знайти винного. Самi знаете, що коiться. Потенцiйнi вбивцi ходять вулицями, майже не ховаючи зброю. Шмуля, як пише газета, застрелили. Вiн так само мав револьвер при собi. Подiбнi випадки не рiдкiсть у Львовi й не лише у Львовi. Я теж втратив батькiв, розумiю вас, як нiхто. Але хiба менi полегшае вiд знання, який саме росiйський матрос проштрикнув обох багнетом?

Шацькому в ту мить стало соромно. Зимою, на початку лютого, коли в Киiв увiрвалася бiльшовицька армiя, кiлька днiв поспiль не припинялася рiзанина. Озвiрiлi солдати й матроси вривалися в помешкання, на якi вказували прихильнi до них двiрники, й вбивали, вбивали, вбивали. Кошовий дiзнався про це, коли весною нарештi поiхав до рiдного мiста з делегацiею галицьких украiнцiв домовлятися з урядовцями УНР. Повернувся пiзнiше за iнших, сiрий, скупий на слова. Розповiв тiльки, що лишився гiдно поховати маму й тата на Байковому цвинтарi. Й вiдтодi з головою занурився в справу чимшвидшого з’еднання Галичини з, як вiн казав, Великою Украiною.

З точки зору Йозефа Шацького, займався всiм – i нiчим водночас.

Але думка дантиста з Кракiдалiв не мае значення. Так само, як його бiда. Попри це Шацький попросив хоча б не проганяти його. Кошовий розсипався у вибаченнях i запевнив, що старий вiрний друг нiчим йому не заважае. І, вiдправивши молебень за сином, Йозеф тепер щодня приходив на Шевську, тихо й непомiтно вмощуючись на стiльцi й проводячи там бiльшу частину дня.

Естер стало трохи краще. Шацький доручив матiр донькам, пояснивши свою щоденну вiдсутнiсть нагальними справами. Тож дружина, найчастiше – в супроводi Риви, щодня навiдувала Шмулеву могилу. Його поховали на еврейському кладовищi, яке було за шпиталем на вулицi Рапопорта.[11 - [xi] (#_ednref11)…на вулицi Рапопорта. – Вулиця в мiсцевостi Клепарiв, названа на честь вiдомого лiкаря та фiлантропа Якова Рапопорта. Корпуси еврейського шпиталю розташованi на парнiй сторонi.] Цвинтар був закритий, та Боярськi, з яких походила Естер, мали тут поховання. Заможна родина дозволила собi щось на кшталт склепу, тож для Шмуля там мiсце знайшлося – панi Шацька наполягла.

Кожен переймався горем по-своему.

Всяк божеволiв, як мiг.

Чи навпаки – рятувався вiд божевiлля.

Той ранок не став особливим.

Хiба народу в конторi не було, i Кошовий без метушнi заварив на спиртовцi каву, мiцну, справжню, не ерзац, до якого мiсто вже звикло за роки вiйни. Хто й звiдки принiс ii, Клим сам не мiг пояснити.

– Розумiете, Шацький, вона одного разу знайшлася, – сказав, коли Йозеф поцiкавився вперше.

Вловивши тодi в очах друга давно забуте сяйво, Кошовий вирiшив не розбазарювати так щастя, а притримував каву спец

ально для Шацького. Заварюючи в тих випадках, коли вони були самi або в конторi товклося менше народу, нiж зазвичай. Замiсть цукру з’явився сахарин, але тут давно смакували просто так, лише гiркоту. До того ж на пiдвiконнi примостилася таця, в якiй не переводилося дешеве, але все одно дуже доречне до кави печиво.

Джезва саме закипiла, коли у дверi постукали. Шацький саме почав звiтувати Климовi, як нинi спала його фейгале й чи допомогли добутi Магдою в шпиталi пiгулки. Вiзитер перервав його, i Кошовий розвiв руками:

– Дуже перепрошую.

– Та де, хай собi, – Шацький покiрно вмостився на звичне мiсце.

– Починаеться, – буркнув Клим.

Тим часом вiдвiдувач не спiшив заходити, й Кошовому довелося крикнути голосно:

– Прошу, прошу вже! Хто там!

Дверi обережно прочинилися й всередину спершу зазирнув, потiм – ступив невисокий лисуватий пан у колись модному, та все ще добротному пальтi з верблюжоi шерстi. Воно, як i чорнi штани, висiло на ньому, нiби чоловiк убирався в чуже. Хоча насправдi вiн лише схуднув. Збитки, що довелося терпiти пiд час вiйни, лишили вiд домовласника Веслава Зiнгера менше половини.

– Дозвольте?

– О, ви ж зайшли, – сказав Клим, а Шацький, який десять рокiв тому познайомив iх та висватав Зiнгеру пожильця, пiдвiвся й кивнув, вiтаючись.

– Даруйте, що потурбував вас тут, пане Кошовий. Але вас простiше застати в конторi, нiж удома. Й потiм, говорити про певнi речi з панi Магдою навряд чи доцiльно.

– Вам нi про що не вдасться переговорити з панi Магдою, – вiдрiзав Клим. – Вона бувае вдома ще рiдше, нiж я. Часом навiть ночуе в лiкарнi. Коли приходить з ночi, то спить майже весь день.

– Та я й не хочу ii турбувати.

– Ви добре прийшли. Поки тут не почався звичний уже Содом iз Гоморрою, прошу сiдати. Кави?

– З задоволенням.

Клим схрестив погляд iз Шацьким. Зварено було на двi чашечки, тож комусь iз них доведеться терпiти. Швидко прийнявши рiшення, Кошовий як гостинний господар налив спершу Йозефу, потiм – Зiнгеру, а сам примостився за столом i закурив.

За сигарами сумував досi, i час вiд часу випадала нагода роздобути щось добре. Проте французькi «Gauloises» все одно продавалися вiльнiше, тож Клим остаточно покiнчив з останньою довоенною примхою, вдовольняючись мiцним ядучим народним куривом замiсть духмяного аристократичного. До одягу так само почав ставитися легше. Пiсля кiлькарiчного перiоду вiдмови вiд голiння знову старанно вишкрiбав щоки й пiдборiддя, волосся Магда взялася пiдстригати йому при потребi сама, а вуса лишив густими, лиш пiдрiзав манiкюрними ножицями.

Лиш вони тепер нагадували сорокарiчному Кошовому того, кого побачив у дзеркалi ванноi кiмнати десять рокiв тому, коли вперше переступив порiг квартири на Личакiвськiй, де жив досi.

– Нам заважатимуть, може, навiть дуже скоро. Тож давайте без ваших звичних передмов, – сказав, пустивши дим пiд стелю. – Менi цiкаво й приемно поговорити з вами, пане Зiнгере, за iнших обставин. Та маете розумiти…

– Ой, пане Кошовий, передмову говорите саме ви! – пурхнув той, пошукав, куди сiсти, примостився на рипучому вiденському стiльцi й вiльною вiд кави рукою зняв капелюха, вiдкривши очам ярмулку, схожу на чернечу тонзуру. – Ми давно знаемо один про одного, що дiловi люди. Тож я з дiловою пропозицiею.

– Навряд чи зараз зможу допомогти в справах. Але дякую за довiру. Кажiть.

Ковтнувши кави, Зiнгер зиркнув на Шацького.

– Заважаю? – спитав Йозеф.

– Та будьте вже, куди вiд вас дiтися. Я й забув, що ви, пане Шацький, причетнi до всього у Львовi.

– То колись, пане Зiнгере, половина Львова знала Шацького, iншу половину знав вiн.

– Та не прибiдняйтеся. Свiй знаменитий нiс досi тримаете по вiтру.

– Ми тут обговорюемо нiс Шацького? – манера домовласника ходити колами дратувала Клима постiйно.

– Все-все, перепрошую шановне панство, – Зiнгер зробив ще ковток. – Нема в мене секретiв. Я, ви знаете, людина пряма. І кажу прямо: не маю зиску вiд пожильцiв.

Клим закашлявся, поперхнувшись димом.

– Нiчого нового. Свiт мiняеться – ви нi. Про те, що не е пожильцем вашоi мрii, чую стiльки, скiльки орендую апартаменти.

– Ви заборгували менi багато.

– Коли е нагода, я все покриваю.

– Не все.

– Гаразд, частково. Що можу.

Обережно примостивши каву на колiнi, Зiнгер примостив капелюха на друге, витягнув з кишенi пальта хустку, витер спiтнiле чоло.

– Дива трапляються, пане Кошовий. Весь цей час ви були чи не найгiршим моiм пожильцем. Згоден, так було не завжди. Ви переживали кращi часи, тодi надходження вiд вас ставали регулярними, я не нагадував вам, не набридав. Ви також не можете закинути, що я терпiв тривалi затримки й виявляв небачену толерантнiсть.

– Таку вже й небачену… Але гаразд, так. Згоден. До чого ви ведете?

– До дива, прошу пана. Виявляеться, той, кого я вважав найгiршим, сьогоднi чи не найкращий, найсумлiннiший. Ви хоча б не забуваете про борги й не так давно сплатили за те, що мали весною. Іншi вашi сусiди саботують. Частина, як ви знаете, розбiглася ще на початку вi

ни. Тi, хто лишився, тепер втратили службу, поволi розпродали все й залишки хочуть витратити, тiкаючи до Вiдня, Парижа, Берлiна, Праги, хто куди.

– Не вiд гарного життя.

– Я не дорiкаю, пане Кошовий. Бо сам хочу тiкати. Назвав би це вiд’iздом, змiною мiсця, емiграцiею… Та давайте вже говорити, як е.

Кошовий i Шацький перезирнулися.

– То матимемо iншого домовласника?

– О! – Зiнгер багатозначно пiднiс пальця вгору, одним ковтком допив каву. – Про це я й хочу поговорити.

– До чого тут я? Хочете продати менi вашу справу?

– Ви не купите, – гмикнув Зiнгер. – Але маете всi можливостi допомогти менi знайти гарного покупця.

Шацький поцмокав губами, та промовчав.

– Звiдки я вам його вiзьму? – щиро здивувався Клим. – Я не фокусник, не витягатиму живого кроля з порожнього цилiндра. Ви взагалi перебiльшуете моi дуже скромнi можливостi.

– Отут буду сперечатися, – Зiнгер знову витер лице й лоба. – У Львовi тiльки й чути про неабияку активнiсть вашоi украiнськоi громади. У вас гарнi стосунки з усiма гiлками влади. Та ви й не вiд того, аби цю владу перебрати, бодай частину. Тож вплив маете. Де вплив, там вигiднi знайомства. Невже нiхто не захоче отримати прибутковий будинок у центральнiй частинi Львова?

– Ви ж щойно сказали – прибуткiв там нема.

– Та будуть! – вигукнув Зiнгер. – Мудра людина мала б вiдчути свою вигоду! Вiйна йде до кiнця, пане Кошовий! Я ж читаю в газетах про мирнi угоди! Всi почали домовлятися з усiма! Львiв за таких умов скоро поверне собi статус, який мав. А то й пiдвищить його!

– Вашi б слова та Бог почув, – гмикнув Клим. – Але чому ж, коли перспективи блискучi, ви не хочете дочекатися благословенних часiв?

– Панi Зiнгерова хворiе, – просто вiдповiв вiн. – Хочу вивезти ii звiдси на лiкування. Подалi вiд тутешнiх злиднiв. Для цього, самi знаете, потрiбнi грошi. Чималi.

– Чималих ви зараз не отримаете.

– Згоден на будь-якi! – тут же вигукнув вiн. – Звiсно, в розумних межах, бо я не пляцки продаю. Пане Кошовий, ви ж ранiше в цiй конторi залагоджували такi справи. Маете досвiд та знайомства. Вiзьмiться за це, знайдiть менi покупця! Не братиму з вас грошей, покладу комiсiйне. Не велике, але для нашого часу й те добре. Згоднi?

– Звiсно, – Клим не придумав, як вiдповiсти, тому змушений був погодитись.

– Отже, по руках!

Задоволений Зiнгер пiдвiвся, тримаючи фiлiжанку в правицi, капелюха – лiвицею. Акуратно поставив чашечку на пiдвiконня поруч iз тацею, розвернувся до Йозефа:

– Пане Шацький, закликаю вас! Будете свiдком нашоi угоди!

– Е-е, чекайте! – Кошовий пiдхопився. – Шацький, ви свiдок – ми не укладаемо зараз жодних угод!

– Та ви щойно дали згоду! Ви сказали – згоден!

– Я з вами погодився! Про iнше ще треба говорити!

– Ви менi голову морочите, пане Кошовий!

Зiнгер хотiв викрикнути ще щось прикре, та в цей момент без стуку вiдчинилися дверi й в контору не ввiйшов – ввiрвався високий, рокiв на п’ять молодший за Клима чоловiк в одностроi стрiлецького легiону з вiдзнаками старшини. Його супутник виглядав старшим, мав трохи нижчий зрiст i неприемну манеру дивитися на все з-пiд лоба. Одяг носив цивiльний, та Кошовий знав – мае ранг пiдхорунжого.

– А я казав – вiн постiйно тут!

Високий старшина, не зважаючи нi на кого, ступив до столу, простягнув Климовi розкриту п’ятерню долонею вгору.

– Яким вiтром, Арсенич. Давно не бачились, – Клим потиснув руку, але поглядом ковзав по його мовчазному похмурому супутнику.

– Позавчора саме пиво пили, – прогудiв Павло Арсенич. – Коли так мiряти, то давненько.

– Бачте, поговорили, – нарештi озвався Шацький, звертаючись до Зiнгера.

– Ми не закiнчили, – вперся той.

– Пане Зiнгере, хiба не бачите – знову в пана Кошового починаються справи державноi ваги. До того ж, ви завжди можете знайти його вдома.

– Не завжди, – вставив Клим. – Тому й маю честь приймати його тут.

– А що вiдбуваеться? – старшина з цiкавiстю покрутив головою. – Хтось комусь заважае?

– Шацький, будьте добрi, проведiть нашого гостя, – зiтхнув Кошовий.

Зiнгер сердито зиркнув на нього, вдягнув капелюха.

– Я знайду дорогу сам. Не турбуйтеся. А вас дуже прошу подумати, пропозицiя вигiдна.

– Не обiцяю. Та триматиму в головi. Можливо, якась нагода випаде.

– Гарно подякував i за це, – Зiнгер розкланявся. – Перепрошую шановне панство.

Коли вiн вийшов, не стримавшись й грюкнувши дверима, похмурий чоловiк мовив хрипато:

– Інших стороннiх так само попрошу.

– Та вiн свiй! – вигукнув Арсенич. – Ми з ним колись шпигуна ловили, забули, чи що, пане Снiгур?

– Ви чудово розумiете, як нам зараз потрiбен розголос, – вiдчеканив Михайло Снiгур.

– Ляхи з того вже роздмухують цiлу iсторiю, – вiдмахнувся старшина. – Гiрше не буде.

– То що, скличемо тут вiче?

Шацький покiрно взявся за капелюха.

– Менi вийти, пане Кошовий.

– Нi, – Клим обсмикнув поли пiджака, поправив краватку, яку Магда змушувала його вдягати останнiм часом, вважаючи, що так вiн набуватиме бiльшоi ваги. – Дозвольте нагадати вам, пане

iдхорунжий – контора моя. І менi краще знати, кого просити пiти, а хто лишиться. Шацький – мiй друг. Вiн устиг наслухатися тут такого, що давно не вмiщаеться в його головi. Тим не менше, наша справа вiд його присутностi жодним чином не постраждала.

Замiсть вiдповiдi Снiгур зачинив дверi зсередини.

– Дещо сталося, – сказав, повернувшись до Клима.

– Тепер щодня дещо стаеться, – в тон йому вiдповiв Кошовий. – Може, спершу присядемо?

Шацький опустився на свiй стiлець i завмер, звично для себе перетворившись на такий собi предмет обстановки. Арсенич i Снiгур лишилися стояти, пiдхорунжий мовив неголосно, навiть трохи лиховiсно:

– Я був проти того, аби залучати вас. Та старшина наполiг. Це не узгоджено з нацiональною радою, треба ще переконати вiйськовий комiтет…

– Комiтет беру на себе, – перериваючи, Павло мало зважав на субординацiю. – Пане Снiгур, нiхто ще нiчого не вирiшив. Кошовий зробить все найкраще, неофiцiйно, бо ми обое знаемо, як йому то вдаеться.

Клим взяв нову цигарку, так думав заспокоiтись.

– Панове, менi здаеться… Нi, не так, – вiн закурив. – Я впевнений, панове: ви зараз говорите про щось таке, чого я не знаю. Ви прийняли замiсть мене рiшення, про яке я нiчого не чув. І я мушу, на ваш погляд, дiяти в iнтересах Украiнськоi Нацiональноi Ради та Центрального вiйськового комiтету,[12 - [xii] (#_ednref12)Украiнська Нацiональна Рада – вищий законодавчий орган Захiдно-Украiнськоi Народноi Республiки – Захiдноi Областi Украiнськоi Народноi Республiки. Створена 18 жовтня 1918 року у Львовi як Конституанта (Конституцiйнi Збори) украiнського народу, що проживав на своiх етнографiчних землях в Австро-Угорськiй iмперii. 19 жовтня 1918 року УНРада прийняла постанову про утворення Украiнськоi держави на украiнських етнографiчних землях у складi Австро-Угорщини та закликала нацiональнi меншини направити своiх представникiв до УНРади пропорцiйно кiлькостi населення. Президентом УНРади став Євген Петрушевич. Центральний вiйськовий комiтет – таемна органiзацiя офiцерiв-украiнцiв австрiйськоi армii, що дiяла вiд вересня 1918 р. Пiдтримував зв’язки з украiнськими пiдроздiлами в Перемишлi, Станиславовi, Тернополi, Коломиi, Золочевi, Бродах i особливо з Легiоном Украiнських Сiчових Стрiльцiв (УСС) у Чернiвцях.] коли нiчого нi з ким не погоджено. Типовий приклад украiнськоi органiзацii. Так ми далеко не пiдемо. Власне, через це все й тупцяемо на мiсцi, бо ж нi про що нi з ким не домовилися.

– Може, досить демагогii, пане Кошовий? – вичавив Снiгур.

– Тепер я ще й демагог.

– Невже ви справдi нiчого не знаете? Вчора в Стрийському парку вбили людину. Чоловiка.

Клим затягнувся й знизав плечами.

– На жаль, навiть у мирний час у Львовi щодня траплялося бодай одне вбивство. Тодi вони ставали сенсацiями. Нинi цим не здивуеш i газетярiв.

– Вбитого звали Юлiуш Яблонський.

– Поляк. Не мав честi знати його за життя.

– Одягнений був у цивiльне.

– Ви так само, пане Снiгур, – пiдхорунжий починав серйозно дратувати.

– Дуже правильне й доречне зауваження, – мовив той.

– Про що ви?

– Про цивiльний одяг. Яблонський був капiтаном Польського легiону. І, за нашими вiдомостями, входив до однiеi з таемних вiйськових органiзацiй, за якими ми намагаемося наглядати. Звiсно, ляхи цього не визнають. Але натомiсть уже кричать про навмисне вбивство поляка украiнцями. Це називаеться хитанням ситуацii, пане Кошовий. Нам треба довести: наша сторона до злочину в Стрийському парку жодним чином не причетна. Інакше поляки нас переграють. Самi знаете, що опиниться пiд загрозою.

Кошовий подивився на Снiгура, потiм – на Шацького, далi – на Арсенича, аж потiм – на тлiючий краечок цигарки.

Тiльки такого клопоту йому бракувало.

Роздiл другий

Так починаються вiйни

Так i не вступивши до жодноi з полiтичних партiй, Клим Кошовий саме через свою рiвновiддаленiсть вiд них мав змогу скласти для себе з рiзних клаптикiв повну картину. І змiг прорахувати ситуацiю на багато крокiв уперед. Що, своею чергою, миттю проявило всi ризики й зробило небезпеку реальною.

Бо йшлося про вiйськове зiткнення у Львовi, яке тепер ставало невiдворотним.

Майже.

– Перепрошую шановне паньство, але я нiц не розумiю, – обережно, нiби боячись поруйнувати своiми словами якусь хистку конструкцiю, мовив Шацький.

Кошовий уже пошкодував, що дозволив йому лишитися. Не боявся витоку iнформацii, бо довiряв Йозефу, як собi. Просто все це для дантиста з Кракiдалiв було вищими матерiями. Хоч той i товкся поруч останнiм часом, навряд чи втяв щось iз уривкiв розмов, котрi тут велися. А Клим не вважав за потрiбне всякий раз пояснювати все спецiально для Шацького. Зрештою, вiн перестав зважати на друга й навiть помiчати його – адже Йозеф наполягав на цьому, в такий спосiб намагався не завдавати Кошовому клопоту.

– Потiм поясню, – дещо грубувато кинув вiн, взяв коротку паузу, прикурюючи чергову «голуазину», глянув на Снiгура: – Ви не служите в австрiйськiй полiцii, не маете там знайомих, на вiдмiну вiд мене.

Звiдки дiзналися про вбивство? Чому – вбивство? Завжди е ймовiрнiсть нещасного випадку. Наприклад, упав п’яний, вдарився головою…

– А ви, бачу, досi не усвiдомили, що може початися, – просичав пiдхорунжий.

Сiпнулося вiко.

Клим ляснув долонею по столу, аж посунулося вiд того чорнильне приладдя.

– Досить уже! – вигукнув дзвiнко, мовби саме ця фраза стала краплею, яка переповнила чашу терпiння. – Скiльки часу маю честь знати вас, пане Снiгур, стiльки ви не втомлюетесь пiдкреслити: единий знаете бiльше за iнших, единий дбаете про справу i единий, хто завжди все усвiдомлюе! Знаете, як це називаеться? Монополiя на iстину!

– Е-е, панове! – Арсенич ступив мiж ними, миролюбно розставляючи руки, немов вiдгороджуючи обох парканом. – Чого б я ото собачився? Спiльний же iнтерес маемо!

– Але вiн допитуе мене! – хорунжий тицьнув на Кошового пальцем, мов цiлився з револьвера. – Нести це сюди було помилкою, грубою помилкою, пане сотнику! Я вкотре шкодую, що послухав вас!

– Ми все одно тут!

– Можемо пiти! Вiйськовий комiтет не пiдзвiтний Кошовому! Йому нiхто не пiдзвiтний! Вiн не мае жодних повноважень!

– То йдiть собi! – вiдмахнувся Клим. – Легше вiд того не стане.

– Досить, я сказав! – тепер уже i сотник пiднiс голос. – Пане Снiгур, ви маете вищий чин, нiж я. Проте саме мене поручик Рудницький[13 - [xiii] (#_ednref13)Рудницький Іван Теодор (1887–1951) – випускник Львiвського унiверситету, юрист, нотарiус, пiд час Першоi свiтовоi вiйни воював на iталiйському фронтi. У травнi 1917 року очолив Центральний вiйськовий комiтет у Львовi.] як голова комiтету уповноважив обговорити ситуацiю з ним! – вiн так само показав на Кошового пальцем. – Давайте ще тут кусатися! Чи ви не розумiете – часу на то нема!

Запала тиша, в якiй чулося лиш голосне сопiння Шацького. Скориставшись нею, Арсенич видобув iз кишенi файку, почав спокiйно, мов заряджав зброю, натоптувати ii тютюном. Нарештi Кошовий ляснув у долонi.

– Все, до уваги. Згоднi? Ви ж усе одно прийшли.

– Якщо ви не братимете на себе забагато, – вперто вiв свое Снiгур.

– Моi питання нiяк не зачiпають вашого гонору, – Клим намагався втримати iронiю, йому вдалося. – Припускаю, про пригоду написали зранку польськi газети, так?

– Так, – кивнув пiдхорунжий. – Звичайно, я сьогоднi знайду потрiбний примiрник. Але припускаю – там зазначено, що вбито капiтана Польського легiону. Ви, пане Снiгур, пiдхорунжий Легiону Сiчових стрiльцiв, i в одностроi з вiдзнаками я вас за два роки нашого знайомства майже не бачив. Хiба на урочистостях. Якби, не дай Боже, напали на вас i, ще раз вибачаюсь, ваш труп знайшли посеред мiста, то побачили б чоловiка в цивiльному вбраннi.

– До чого ведете?

– До того, шановний, що пересiчна людина не побачить у вас украiнського офiцера. Б’юся об заклад, ви й документiв вiдповiдних при собi не маете. Вас може впiзнати, наприклад, ось хоча б старшина, – кивок на Арсенича, який саме розкурював люльку. – Звiдси питання: газета написала про вбивство саме офiцера?

– Так.

– І ви знали, що ця особа входила до таемноi вiйськовоi органiзацii? Отже, капiтан вiдомий вам особисто?

– Трошки не так, – мовив Снiгур, зиркнувши при цьому на Арсенича й далi не звертаючи увагу на принишклого Шацького. – Навряд чи е секретом для вас, пане Кошовий, що пiсля прикрого демаршу нашого спiльного знайомого, пана Громнишина, польськi конспiративнi спiльноти множаться у Львовi так само, як подiбнi украiнськi. Тож мае мiсце взаемне стеження.

– Логiчно, – погодився Клим.

Згадку про Василя Громнишина як про свiдомого зрадника вiн вважав дещо перебiльшеною.

Та заперечувати й доводити щось не мав анi часу, анi бажання. Бо Снiгур лише повторював сказане iншими. Й, поклавши руку на серце, далеким вiд iстини не був. Лиш помилявся в термiнах. Громнишин зробив те, що зробив, несвiдомо, пiд впливом ейфорii, не бiльше.

Ще зимою в Брестi делегацiя Украiнськоi Народноi Республiки, вже визнаноi союзними державами, уклала з Вiднем угоду, котра стала додатком до великих мирних домовленостей.

Угода передбачала подiл Галичини на польську та украiнську частини. Причому Схiдна Галичина разом iз Буковиною зливалася в один коронний украiнський край, у якому б дiяли закони УНР. Серед осiб, близьких до украiнського уряду в Киевi, було чимало знайомих Климового батька, а отже – i його. Вони нагадали про себе, коли Кошовий нарештi навiдався додому, й пiдходили на похоронах. Так вiн, як знавець австрiйського права, долучився до консультацiй мiж Киевом, Львовом та Вiднем i був посвячений у суть домовленостей, котрi зафiксували в таемному додатку.

Свiй примiрник голова украiнськоi переговорноi групи пан Севрюк[14 - [xiv] (#_ednref14)Севрюк Олександр Олександрович (1893–1941) – украiнський дипломат, посол УНР у Берлiнi в 1918 роцi.] показав львiвським колегам. Не мав права цього робити, але дуже кортiло похвалитися успiхами. Мовляв, ще трохи – й зiллемося в одну державу, про що мрiяли так довго й за що боролися кожен по-своему.

Серед утаемничени

виявився всюдисущий Василь Громнишин, колись – голова товариства «Братнi», а вiднедавна причетний до всього, що вважав державотворчими справами. Кошовий досi переконаний: ним рухали тi ж мотиви, що й Севрюком. І, поклавши руку на серце, першим розпатякав усе ж вiн, Громнишин лише вирiшив – йому теж можна. Але радiсть, яка охопила громаду, швидко перетворилася на проблему. Депутати «Польського кола»[15 - [xv] (#_ednref15)«Польське коло» – група польських депутатiв iмперського парламенту у Вiднi часiв Австро-Угорщини.] виявилися краще органiзованими й почали протестувати, заявивши права Польщi на всю Галичину, включно зi Львовом.

Не бажаючи сваритися з громадою, котра на цiй територii iмперii становила помiтну бiльшiсть, Вiдень вирiшив зволiкати з виконанням взятих на себе зобов’язань. А щойно в Киевi помiнялася влада, i новий гетьман переконався – його союзники в Берлiнi пiдтримують Вiдень й знищили всi документи, вiн вiдступив. Лишивши галицьких украiнцiв сам на сам iз австрiйським урядом, котрий доживав останнi мiсяцi, та польською стороною, чиi претензii на всю Галичину пiдтримували на конференцii союзникiв у Версалi.

Тож львiвська громада, хоч i маючи представництво у Вiднi, завдяки довгому язику Василя Громнишина лишилася зовсiм без пiдтримки. Бо киiвський гетьман був скутий зобов’язаннями перед нiмцями, а «Польський нацiональний комiтет»[16 - [xvi] (#_ednref16)«Польський нацiональний комiтет» з Парижа – представництво орiентованих на Антанту i США правих польських полiтичних партiй та емiграцii в США. Утворене 15 серпня 1917 року в Лозаннi (Швейцарiя). Було сформоване на базi органiв, якi до згоди Тимчасового уряду на незалежнiсть Польщi займалися пiдготовкою меморандумiв, у яких викладали вимоги щодо кордонiв i мiсця новоствореноi польськоi держави в Центральнiй Європi. Згодом Переiхав у Париж, складався з ендекiв, очолених Р. Дмовським, представляв Польщу в краiнах Антанти i США. Головну увагу зосередив на створеннi збройних сил. Ця дiяльнiсть пiдтримувалася Францiею, з якою було пiдписано угоду про «полiтичний контроль» над польською армiею, що формувалася тут, i США.] з Парижа розгортав агресивну пропагандистську дiяльнiсть. Проте поки Австрiйська iмперiя хоч формально, але – iснувала, жодна зi сторiн не могла дiяти у Львовi активно. Бiльше того: украiнцi, будучи меншi числом, мали бiльше переваг, бо дiяли офiцiйно й мали легальнi представництва. Попри це, з початку осенi всi жили в передчуттi збройного виступу.

Назвати це вiйною – не помилитися.

Звiдси – конспiративнi органiзацii, передусiм вiйськовi.

Звiдси – обопiльне стеження.

Ось чого не знав i не мiг знати дантист Йозеф Шацький. А Кошовий нiяк не знаходив моменту пояснити йому: Шмуль цiлком мiг стати мимовiльною жертвою таемного протистояння двох громад. Тобто – опинитися не в той час i не в тому мiсцi.

Тепер жертв могло бути в рази бiльше.

– Логiчно, – повторив Клим, не дочекавшись вiдповiдi, намагаючись намацати шлях й продовжити думку. – Ви знали, хто такий Юлiуш Яблонський. Прочитали в газетi про вбивство. А його товаришi, своею чергою, знають, що за капiтаном стежили противники. Звинуватити украiнську сторону в його вбивствi е, таким чином, усi пiдстави.

– Десь так усе й закрутили, – пiдтвердив Снiгур. – Звичайно, нiхто не називае Яблонського членом таемного товариства вголос. Усе подаеться iнакше. Польський офiцер, легiонер, герой вiйни, не раз отримував погрози вiд украiнських легiонерiв. Капiтан вiв цивiльне життя. Не бiдував, Яблонськi – досить шляхетний рiд. Вважав усю Галичину коронними польськими землями. Висловлювався за вiдродження Польщi в кордонах Речi Посполитоi. Мав на те повне право, це друкували газети.

– І стрiльцям не подобалося, – вставив Арсенич.

– Але ж правда, не подобалося, – зауважив Кошовий. – Менi так само. Не читав опусiв пана капiтана. Проте не подiляю його думок. Отже, чисто теоретично, теж мiг би його вбити при нагодi. Що вiн робив у Стрийському парку?

– Та я звiдки знаю! – вигукнув Снiгур. – Мав небагато часу, проте досить, щоб дiзнатися – вчора за ним стежили й загубили в середмiстi десь близько шостоi вечора.

– Загубили? Чи краще сказати – вiдiрвався?

– Мабуть, так правильно.

– Це означае – офiцер знав про стеження! – Клим клацнув пальцями, мовби здобув перемогу. – До того часу поводив себе спокiйно, не боявся кудись не туди привести. А тут, бачте, втiк. Аби виринути в парку. Отже, мав там таемну зустрiч. І знайшов смерть, даруйте за пафосну фразу.

– Так i е, чого ти, – вставив сотник.

– Знайдемо, з ким зустрiчався, знайдемо вбивцю.

– Мудро кажете, пане Кошовий. Єдине: залагодити справу треба чимшвидше. Адже ляхи тепер мають усi пiдстави заявити про утиски й небезпеку фiзичного знищення. Тож про жоднi переговори мiж нашою Нацiональною Радою та цiсарським намiсником фон Гуйном[17 - [xvii] (#_ednref17)Карл Георг фон Гуйн (1857–1938) – австрiйський генерал та урядовець. Останнiй австрiйський намiсник Королiвства Галичини та Володимирii в складi Австро

Угорщини.] уже не йдеться.

– Вони без того трималися на волосинi, – нагадав Клим. – Нема шансiв переконати намiсника погодитися на нашi умови.

– Але наше представництво – офiцiйне! Не забувайте! – Снiгур навiть тупнув ногою. – Маете розумiти: кожнi переговори тягнуть час.

– Це схоже на перетягування канату.

– Нехай собi! Тягнути час – означае вигравати його!

– Пiд цим я теж пiдпишуся, – вставив Арсенич. – Ти ж знаеш, Кошовий, я чоловiк вiйськовий, менi б краще наступати. Тут iнше трохи, погоджуюсь. В атаку теж треба йти з головою.

– Словом, – пiдсумував Снiгур, – все йде до того, що ляхи використали вбивство Яблонського як козир. Тепер вони мають пiдставу вийти з будь-яких переговорних процесiв. Для них уже не iснуе аргументiв, вони затялися. Проте, – тут витримав коротку й вагому паузу, – е примарний, але шанс довести цiсарському намiснику польську провокацiю. Чи бодай непричетнiсть украiнськоi сторони, зокрема – легiонерiв, до капiтановоi смертi. Сьогоднi двадцять восьме жовтня, пане Кошовий. Маемо добу, максимум – двi. Переговорний процес треба тримати стiльки, скiльки можна.

– Для чого? Кожна сторона вперлася у свое.

– Так. Тiльки ж нам варто виграти ще кiлька днiв, бо шукаемо пiдтримки. Ви ж знаете, ведуться перемовини з Киевом, Парижем, Берлiном. Поки намагаемося працювати на полiтичному полi, з останнiх сил, але намагаемося.

У своему закутку делiкатно кахикнув Шацький.

– Дуже перепрошую шановне паньство.

– Що? – вирвалося в Клима.

– Зле розумiю рiзнi, поза сумнiвом – важливi деталi вашоi мудроi розмови. Та прошу сказати: якщо не вдасться виграти час, може статися вiйна? Тепер – мiж украiнцями й поляками? Тут, у Львовi?

– Не прибiдняйтеся, Шацький, все правильно зрозумiли, – сказав Кошовий. – На жаль, маете рацiю.

– Але ж я почув: того пана капiтана могли вбити з якихось iнших мiркувань, анiж полiтичнi?

– Хiба це вже мае значення?

– Тобто?

– Хто б не вбив Яблонського, яким би не виявився мотив, своiми дiями убивця прислужився полякам. Навмисне чи мимоволi. Якщо невiльно… – Клим зiтхнув, обвiв поглядом усiх присутнiх, – так, якщо невiльно, тодi тим бiльш прикро. Адже вiйни можуть починатися ось iз таких прикрих випадкiв.

– Згоден, – мовив Арсенич.

– Ви вмiете пояснювати складнi речi просто, визнаю ваш талант, – кивнув Снiгур.

Шацький промовчав, лиш за звичкою похитав головою й поцмокав губами.

Роздiл третiй

Не геройська смерть

– Дуже прошу, тут уже нема жодних комiсарiв, i то давно.

– Для мене ви завжди будете паном комiсаром.

– Ой, скажiть ще – таким ви мене згадаете перед смертю.

– Чом би й нi!

– Не каркайте, пане Кошовий. Не наближайте смертний час, туди встигнете.

– А ви не прибiднюйтесь, пане Вiхуро. Не так уже й давно.

З посади комiсара кримiнальноi полiцii Марек Вiхура справдi пiшов вiдносно недавно – цiеi весни. Щойно почалися розмови про вихiд Австро-Угорщини з вiйни, вiн заявив про вiдставку. Хоча до останнього не хотiв iти зi служби, яка стала для нього не частиною – цiлим життям. Поза полiцiею Вiхура себе не бачив. Свiдомо вирiшив пiти лише раз, коли у Львовi запанувала росiйська влада, в якiй вiн себе не бачив, хоч росiяни всiляко агiтували досвiдчених фахiвцiв лишатися на службi. Згодом, коли повернулася цiсарська влада, комiсар не змусив себе умовляти й обiйняв колишню посаду.

Це дуже не сподобалося його дружинi. Вона давно просила в Бога такого щастя, щоб чоловiк нарештi взявся за розум та пiшов з полiцii, бо вiдставку давно заслужив. І навiть тихцем радiла: не мала б того щастя, аби не помогло нещастя – росiйська окупацiя. Рiч у тiм, що Марек Вiхура, вищий на голову вiд бiльшостi оточуючих, статурою нагадував дбайливо обтесану кам’яну брилу. Вважаеться, такi люди е втiленням мiцного здоров’я. Коли так, можна дозволити собi випити без великоi шкоди. А комiсара легко приймали за пияка через буряковий колiр обличчя. Та помилялися всi. Вiхура тринадцять рокiв не пив нiчого мiцнiшого за свiтле пиво. Останнiм часом не дозволяв собi й того: шлунок вiдмовлявся сприймати дешевi, хтозна з чого зробленi напоi – такоi данини вимагала вiйна.

Крiм перiодичних рiзей у животi, Вiхура мав купу iнших болячок, у тому числi – проблеми з судинами. До вiйни панi Вiхурова посадила чоловiка на дiету, вiд якоi iнша, здоровiша людина загнулася б, на Климове переконання, швидше за хворого. Крiм того, в ii арсеналi завжди були рiзноманiтнi цiлющi трави – народною медициною не гребувала, по можливостi возила комiсара в гори та на рiзнi моднi курорти. Военне лихолiття значно обмежило ii лiкувальнi можливостi, й Вiхура почав поволi втрачати звичний колiр лиця. Його буряковiсть означала здоров’я, а нормальний для пересiчних людей вид – погiршення самопочуття. Ожив i запашiв, коли повернувся до улюбленоi справи.

Тепер Кошовий переймався – вiдставний полiцейський знову здаватиме.

За десять рокiв iхнього знайомства Клим уперше завiтав до Вiхури додому. Комiсар вiдчинив у халатi, вибачився, запросив до апа

таментiв, залишив гостя на короткий час i повернувся, вже вбраний у звичний Кошовому старомодний елегантний костюм та при строгiй краватцi. А далi неабияк здивував, запитавши:

– Чогось вип’емо, пане Кошовий?

Вiдповiв не вiдразу.

– Гм… Хiба панi Вiхурова…

– Та не переймайтеся, то вона сама все придумала, – вiдставний комiсар умостився зручнiше в глибокому крiслi. – Довго бiгала, шукала, чим би ще полiкувати мiй багатостраждальний шлунок. Ось вибiгала: хтось порадив робити настоянки на домашнiй горiлцi, бо продукцiя Бачевських для цього чомусь не годиться. Потiм те все ще й вiдцiджуеться, якось особливо готуеться. Словом, нарештi прийшов той час, коли рiдна жiнка сама налила мiцненького й пiднесла.

– Що ви iй на те сказали?

– Нiчого. Подякував гарно. Там напою в чарочцi небагато було. Але все одно смак давно забутий, як i вiдчуття. Знаете, так кiлька днiв минуло. Приймав за годинником, чотири рази на день, дружина про те дбала. І маемо – минулося! – Вiхура задоволено посмiхнувся. – Закрiплюемо лiкування.

– Так, глядiть, усього себе зцiлите горiлкою.

– Не шкiртеся, пане Кошовий, зараз самi спробуете.

На цих словах зайшла панi Вiхурова – повна протилежнiсть своему чоловiковi. Невисока, худенька, жвава, при тому – розважлива. Інша б на ii мiсцi вклинилася б у розмову. Натомiсть вона мовчки поставила на стiл тацю з карафкою, повною наполовину. Дала чоловiкам чарки, наповнила настоянкою, глянула з пiдозрою на Клима, пiдхопила тацю й занесла назад, не лишаючи гостевi жодних шансiв розкуштувати комiсаровi лiки.

– Частуйтеся, – запросив Вiхура.

Вони випили, й Кошовий вiдчув на язику щось пекуче, вiд чого зробилося терпко в ротi, потiм стравоходом пройшло тепло.

– Вiд чого воно лiкуе?

– Мене – вiд усього. Ви самi маете знати, де вам болить.

Клим покрутив чарку за нiжку, поставив ii на столик перед собою.

– Чесно кажучи, не розiбрав.

– Тобто?

– Ще б спробувати. Трошки бiльшу порцiю.

– Ви завжди зловживали, пане Кошовий, – буркнув Вiхура. – А я вам у цьому заздрив. Тепер, бачте, ми зрiвнялися в можливостях. І досить, ви ж не настоянки пити прийшли.

Вiко сiпнулося, але легенько. Клим нервував не тому, що не знаходив слiв для комiсара. Його дуже хвилювало обмеження в часi. Доба, максимум – двi: вiн не був певен, що впораеться. Час штовхав у спину, заважаючи думати й вiдволiкаючи вiд важливого.

– Менi потрiбна допомога.

– Це ясно. Повторюся – не за адресою. Вiд справ я вiдiйшов, на повне щастя панi Вiхуровоi.

– Але у вас лишилися тiснi контакти в полiцii.

– Ой, пане Кошовий, – вiн похитав головою. – Може, зв’язки збереглися. Полiцii нема, хiба не бачите самi? Ви ж розумiете, чому я пiшов. Вiдень уже не керуе, все – формальнiсть. Нiхто не приймае рiшень, бо iх нема кому виконувати. Цiсар на волосинi, як i його влада. І то я не певен, що ця волосина не порвалася. Якi наслiдки маемо? Мудра людина, скажiть.

– Безвладдя.

– Згоден. Отже, нема влади – не працюють закони. Нема законiв, то й полiцii нема на що спиратися. Переважна бiльшiсть колег на службi просто вiдсиджують, чекаючи, коли поженуть геть чи кому змусять присягати. У вiдомих вам панiв Тими та Лiнди зараз влади у Львовi бiльше, нiж у пересiчного полiцейського агента. Мусите визнати це.

– Та ясно, не сперечатимусь.

Єжи Тиму, в минулому – праву руку Густава Сiлезького, одного з львiвських злодiйських королiв, Кошовий так само знав уже десять рокiв. За той час Тима встиг зайняти мiсце покiйного короля й побити горщики з Климом. Ранiше злодii, чия штаб-квартира була в барi «Пiд вошею» на Верхньому Личаковi, час вiд часу допомагали йому залагодити рiзнi непростi справи. Коли – через спiльнi iнтереси, iнодi – в обмiн на послугу. Та два роки тому старшина Ладний втягнув Клима в серйозний конфлiкт з Тимою, хоч сам Кошовий насправдi давно шукав нагоди розiрвати зв’язки з кримiнальниками. Пiсля того з’являтися «Пiд вошею» йому стало небезпечно, й сам вiн не дуже рвався в той гадючник. Дарма, що в однiй iз його потаемних кiмнат чотири роки тому вперше пiзнав Магду…

Історiя згаданого комiсаром Кароля Лiнди виглядала цiкавiшою. Свого часу вiн служив у полiцii та опiкувався агентурою, велику частину якоi вербував на мiському днi. Чи то карта так лягла й обставини помiнялися, чи то Лiнда в якийсь момент просякнув середовищем, у якому боблявся, й воно органiчно ввiйшло в нього. Хай там як, але незабаром пiсля вигнання росiян Кароль залишив службу, аби виринути в оточеннi кримiнальникiв уже своiм. По смертi Сiлезького став правою рукою новоспеченого короля, й непевнi часи грали на руку винятково iм.

Вiдставний комiсар не перебiльшував.

Поки рiзнi сили та спiльноти у Львовi намагалися тягнути на себе владну ковдру, реальну владу тримали такi, як Тима з Лiндою.

– Коли так, пощо вам я? Що можу порадити корисного?

– Капiтан Яблонський, чули про такого?

Вiхура засопiв, наморщив лоба.

– Знаете, я читаю кримiнальну хронiку. Звичка. Бачив десь зовсiм недавно.

– Ранкова газета писала.

– 

ак i е. Що там цiкавого?

– Маю намiр розiбратися, хто його вбив.

– Того нiхто не знае й не знатиме. Ви щойно погодилися – полiцiя нинi властивi iй функцii не виконуе.

Вiко знову сiпнулося.

– Пошуковi – так. Але злочин не лишився без уваги. Полiцiя мала хоча б провести якусь формальну роботу. Скласти протокол, опитати якихось свiдкiв. Нарештi, тiло не кинули, де взяли, а напевне завезли десь до анатомiчного театру.

– Ви хочете глянути на труп? – брови Вiхури стрибнули вгору. – Пане Кошовий, ваше бажання пiдмiнити собою цiлу кримiнальну полiцiю в одному, окремо взятому випадку здiйснюеться. Можливим воно стало лише в такi часи, як ось тепер. Але ви нiчого менi не пояснюете.

– Ви ж вiдiйшли вiд справ.

– Перепрошую, але менi вже цiкаво. Й потiм, ви правi. Прийшли до приватноi особи, яка досi в глибинi душi лишаеться полiцейським комiсаром. А ще я вмiю читати й робити аналiз. Хочете, дещо розкажу?

Вiхура подався вперед, очi блиснули.

Клим iнстинктивно зробив те саме.

– Давайте.

– Вбито поляка. Польська газета звинувачуе украiнцiв. Не когось конкретно, не до того. Досить, щоб зiткнути нас iз вами лобами. І знаете, що? Я поляк, пане Кошовий. Усе життя прожив у Львовi. Це мiсто мало би бути польським.

– А я, пане Вiхуро, живу тут десять рокiв. Почуваюся тут, як удома. Й переконаний – ми б могли порозумiтися без того, аби битися.

– То все полiтика. Я не маю намiру в разi чого ставати на бiк тiеi спiльноти, яку ви представляете.

– Я прийшов до вас як приватна особа.

– Особа, яку я знаю всi цi десять рокiв. І яка час вiд часу завдавала менi особисто чимало клопоту. Не кажучи вже про цiлу львiвську кримiнальну полiцiю. Ви можете бути й буваете дуже прикрим, пане Кошовий.

– Ви так само. Тим не менше, нас це за десять рокiв не посварило.

Вiхура пожував губами.

Пiдвiвся, крекчучи. Пройшовся кiмнатою, як колись мiряв у роздумах чи пiд час суперечок власний службовий кабiнет. У запалiй тишi цокав великий годинник, затиснутий у куток на пiдлозi.

– Є одна рiч, про яку не слiд забувати, – мовив нарештi.

– Кому?

– Нам iз вами. В розмовi часто згадуете нас, пане Кошовий.

– Щось не так?

– Навпаки, – вiдставний комiсар навис над Климом. – Я чудово розумiю, чиi полiтичнi iнтереси ви намагаетесь вiдстоювати. Як i те, хто зацiкавлений, аби в убивствi польського офiцера не звинуватили украiнця, ким би той не виявився. А найкраще – те, що вбивцею справдi може виявитися хтось iз ваших. Може, навiть хтось знайомий чи близький особисто вам. Тому допоможу, чим можу.

– Тобто?

Вiхура посмiхнувся кутиком рота.

– Десять рокiв особистого знайомства переконали мене в тому, що ви – не iдеальний.

– Не бувае iдеальних людей.

– Бувають. Дивлячись, якi чесноти вважати ознаками iдеалу. Та не в тому суть. При всiх недолiках ви, пане Кошовий, не пiдiграете своiм, якщо одним, знайомим лише вам способом встановите: вбив таки украiнець. І зробив це, бо хотiв закатрупити поляка. Не приховаете неприемну правду. Чи я помиляюся?

Сiпнулося вiко, дуже сильно.

– Аж нiяк, пане комiсаре. Є такий шанс, навiть дуже великий. Але поки вiн е – я завдячую саме йому вашiй готовностi щось для мене зробити. Без такого шансу ми б спiльноi мови не знайшли, хоч i знаемося десять рокiв. Отепер не помиляюся я.

Вiхура нiчого не сказав – лиш кивнув на знак згоди.

Санiтар у морзi був кривим на одне око.

Проводжаючи вiзитерiв до потрiбного столу, невисокий мовчазний чоловiк упевнено орiентувався серед накритих простирадлами тiл, i Клим звернув увагу – вiн ще й сильно кульгае на праву ногу. Сам не любив, коли витрiщаються, та не втримався, приглядiвся до санiтарового лиця у пiвтемрявi склепiння. Той глянув на Кошового, мов на чергового iдiота, знизав плечами й замiсть вiдвернутися – став до цiкавого ближче, даючи змогу краще роздивитися.

– Перепрошую, – буркнув знiяковiлий Клим.

Вiдступив на крок, але все одно встиг розгледiти зблизька свiжi шрами бiля пошкодженого ока. Додав кульгавiсть i дiйшов висновку: перед ним фронтовик, котрий не знайшов iншоi роботи. А вловивши погано прихований запах алкоголю, яким обдав його санiтар, зрозумiв ставлення людини до служби.

З ними, крiм Вiхури, був моложавий полiцейський у цивiльному, якого вiдставний комiсар назвав просто паном Томашем. Новий знайомий дивився на Кошового не дуже приязно i точно не мав би з ним справ, аби не Вiхурине прохання. Й Клим укотре подумки похвалив себе за рiшення не брати з собою всюдисущого Шацького.

Збираючись iз вiзитом, Клим категорично, навiть рiзкувато зупинив Йозефа, коли той уже збирався за компанiю, лишив його на господарствi в конторi. Шацький не приховав образу й дорiкнув: з друзями так не чинять. Проте Кошовий був невблаганним. З огляду на обставини справи, йому, украiнцевi, доведеться пробивати стiну недовiри, яка за короткий час швидко виросла мiж ним i давнiм приятелем Вiхурою. Присутнiсть при ризикованих розмовах ще й непевного еврея, невiдомо, яким боком тут причетного, взагалi могла все

iпсувати.

Санiтар пiдвiв трiйцю до столу в найдальшому кутку бiля стiни, взявся за верхнiй край простирадла, вiдкрив лице мерця.

Климовi не раз доводилося оглядати трупи. Через iронiю долi, вiн змушений був зробити це в перший же день свого приiзду до Львова, коли приiхав до давнього киiвського приятеля, адвоката Сойки, й наткнувся на його мертве тiло. Згадав також низку трупiв, лишених по собi – й для нього, адвоката Кошового! – моторошним Рiзником iз Городоцькоi. Спливло в пам’ятi помешкання на Вiрменськiй, де квартирував i знайшов свою смерть росiйський капiтан Платов. Нарештi – одне з найболючiших видовищ, забитi батьки: Клим упiзнавав iх серед сотень закатованих бiльшовиками киян, звезених до моргiв i звалених там докупи.

Чоловiка з розбитим черепом, який лежав перед ним мервим обличчям догори, вiн бачив уперше.

Лице вже помили.

За життя Юлiуш Яблонський був доволi привабливим мужчиною. Був не гарненьким, кидалася в очi передусiм зрiла, чоловiча краса. В рисах проглядалося щось грубувате, навiть трошки брутальне. Сумнiву не лишалося – Клим бачив перед собою воiна, який загинув у бою.

– Чим його?

– Твердим тупим предметом. Не здивуюся, якщо звичайною каменюкою.

– А хiба…

– Нi, – вiдрубав пан Томаш. – Знаряддя вбивства поруч iз тiлом не знайшли. Обшукали ретельно, повiрте менi.

– Вбивця забрав камiнь iз собою.

Знизавши плечима, Клим узявся за краi простирадла, потягнув його нижче.

– Для чого вам бачити пана офiцера голим? – пiдозрiло запитав пан Томаш, а потiм стиснув правицю Кошового, зупиняючи.

– Хочу глянути, чи е iншi рани на тiлi.

– Ви не судовий лiкар, – вiдрiзав полiцейський. – Дякуйте пановi Вiхурi вже за дозвiл подивитися на тiло. Не знаю, для чого то вам треба й знати не хочу.

– Я поясню, – спокiйно вiдповiв Клим, але простирадло пустив, став до мерця боком. – Менi важливо знати обставини його загибелi. Судячи з ран на головi, його вдарили отак, коли вбивця дивився жертвi просто в очi, – пiднявши стиснуту в кулак правицю, вiн рiзко замахнувся i зiмiтував удар. – Чому офiцер дозволив напасти на себе? Його не застали зненацька, iнакше били б ззаду чи бодай збоку. Яблонський знав нападника, вiв iз ним якусь розмову й не чекав вiд нього атаки. Якщо була бiйка, на тiлi можуть знайтися iншi слiди. Синцi, забоi тощо.

– А вам що вiд того? – правив свое пан Томаш.

Глянувши спершу в бiк мовчазного санiтара, потiм – на Вiхуру, котрий теж поки не втручався в розмову, Клим зiтхнув.

– Ви чудово знаете, що привело мене сюди. Уже весь Львiв гуде – украiнцi вбили поляка. Давайте не будемо зараз дискутувати довкола того, що пан Яблонський мiг мати серед, припустiмо, украiнських сiчових стрiльцiв доброго товариша…

– Так i е, – перервав полiцейський.

– Менi шкода, але – так i е, – легко погодився Кошовий. – Але в цьому разi, погодьтеся, важко уявити ситуацiю, коли в парку зустрiлися двое запеклих ворогiв i польський офiцер не подбав про власну безпеку.

– До чого…

– До того! – тепер перервав уже Клим, потроху заводячись, i вигук луною вiдбився вiд склепiння. – Зненацька напасти на себе Яблонський би не дозволив. Отже, його могли не вiдразу отак ударити. Спочатку сварка, потiм – бiйка. Його збивають з нiг, супротивники якийсь час борються. Нарештi ворог на короткий час перемагае, бере камiнь чи iнший важкий предмет, б’е офiцера по черепу, розвалюючи його. Переконливо?

– Цiлком. Але ви переконуете не себе, а мене, – пан Томаш, не стримався, скосував на Вiхуру, той теж кивнув, i полiцейський, пiдбадьорений схваленням старшого шанованого колеги, повiв далi: – Якщо знайдете синцi на тiлi, вони будуть вагомим аргументом на користь вашого припущення. Мовляв, жертва не чекала нападу. Зустрiлася в парку з тим, кому довiряла чи бодай не бачила вiд того типчика небезпеки. Украiнцевi поляк не довiряе пiд нинiшнiй час доби. Висновок – вбивцею не мiг бути украiнець. Ви ж до того ведете, пане Кошовий.

– Думки читаете.

– Не думки. Бачу вас наскрiзь.

Вiхура кашлянув.

– Панове, давайте не починати подiбних дискусiй у морзi, при санiтарах, бiля мерця. Пане Томаш, пан адвокат чудово знае мою думку з приводу всього, що вiдбуваеться. Я не на його боцi й переконаний: сутички мiж украiнцями та поляками сьогоднi мають як мiсце, так i пiдстави для виникнення. Проте, – вiн витримав коротку паузу й перевiв погляд на полiцейського, – як людина з досвiдом роботи саме в кримiнальнiй полiцii, я не готовий приймати за едину правильну версiю написане в газетах. Тим бiльше, що в публiкацiях не називаеться конкретний вбивця.

– Вiн i не мiг бути названий, пане Вiхуро! – мовив пан Томаш. – Встановити його мае слiдство й назвати суд на пiдставi зiбраних доказiв. Але яке зараз слiдство! Тим бiльше – який суд, крiм самосуду?

– Де ви бачили, щоб у Львовi когось лiнчували?

– До цього все йде! – тепер вiн говорив, мов на мiтингу. – Полiцiя паралiзована! Я не можу ходити вулицями у формi, бо можу нарватися на криве слово якогось вашого стрiльця, котрi самi носять одностр

i вiдкрито! Виглядае, вони готують державний переворот! Збройне повстання, i ви до того причетнi, пане Кошовий.

Рука Вiхури лягла на плече полiцейського.

– Прошу пана стримувати емоцii, хоч я вас i розумiю. Проте державнi перевороти чи iншi загрози пiдвалинам держави, погодьтеся, не ваша компетенцiя. Та й пан Кошовий, скiльки я його знаю, не намагався зазiхати на основи австрiйськоi державностi.

– Та вже й нема, на що зазiхати, – зiтхнув пан Томаш.

– Ми не говоримо на такi теми. Тим бiльше – в оточеннi мерцiв, – вiдставний комiсар пiдвищив голос. – Ви далi наполягаете на тому, щоб оглянути все тiло, пане адвокат?

Сiпнулося вiко.

– Так, – процiдив Клим.

Полiцейський роздратовано гмикнув.

– Та робiть уже, що хочете!

Кошовий хотiв посунути простирадло нижче, та кривий санiтар випередив – взявся сам, сiпнув, не розкриваючи, а зриваючи покров. Стиснувши зуби й не дивлячись на присутнiх, Клим пробiгся по мерцевi чiпким поглядом, не торкаючись руками, не побачив жодних синцiв та iнших слiдiв передсмертноi боротьби. Далi, вже не питаючи дозволу, обережно повернув голову покiйника.

Придивився уважнiше.

Провiв пальцем по черепу ззаду.

– І що ви там такого намацали? – в голосi пана Томаша звучала iронiя.

– Гуля, – Клим випростався.

– Звичайно. Коли тебе збивають iз нiг i ти падаеш на спину, стукаешся об брукiвку чи бровку. Гуля лише пiдтверджуе версiю несподiваного нападу.

– Дякую, – Кошовий вiдступив вiд столу, витягнув носовик, заходився витирати руки, старанно, палець за пальцем, при цьому вiв далi. – Несподiванка, панове. Ви самi це визнали. Вiд котрогось iз украiнцiв офiцер чекав нападу. Тому украiнець не заскочив би поляка зненацька.

– Не конче, – мовив тепер уже Вiхура. – Пана Яблонського я не знав особисто. Хоча вiн напевне з тих шляхетних Яблонських, котрi мали представництво в сеймi та мiськiй ратушi, зводили прибутковi будинки й мали гешефт iз нафти. З тих?

– Саме так, – пiдтвердив полiцейський. – Панi Малгожата Яблонська, вдова, вже готова дати розпорядження й забрати тiло сина для поховання.

– Бачте, я встиг. Недарма квапився подивитись на труп.

Прозвучало незграбно. Клим тут же визнав це подумки. Але, схоже, кострубатiсть i цинiзм фрази нiкому з присутнiх вуха не рiзали.

– Кажу до того, – вiв вiдставний комiсар, нiби нiчого не сталося, – що люди, подiбнi до Яблонського, мають у кровi гонор. Як наслiдок, вони дуже самовпевненi. Не плутати з упевненiстю у собi, панове.

– До чого це ви?

– До того, пане Кошовий, що самовпевненiсть могла зiграти з нашим капiтаном злий, навiть смертельний жарт. Вiн збирався на зустрiч iз людиною, яку зневажав. Отже, з висоти свого становища не оцiнював належним чином. Це стосуеться передусiм ймовiрних загроз, котрi йшли вiд тiеi особи. Напад зненацька пояснюеться цим. Згоднi, пане Кошовий?

– Так.

Клим визнавав Вiхурину правоту, бо й сам дiйшов схожоi думки.

– Коли так, маете погодитись: Яблонський не мiг, а напевне зневажав будь-якого представника вашоi, украiнськоi спiльноти. Недооцiнив, неправильно прорахував рiвень небезпеки. Та в цiлому вiд вашоi версii, згiдно з якою украiнець у нашому випадку не мiг убити поляка через наведенi вами аргументи, не лишаеться каменя на каменi. Хiба я не правий?

– Так. Правi.

– Нас тут щось ще тримае?

– Нi.

– Тодi йдемо. Мiсце не з приемних.

На цих словах санiтар накрив простирадлом тiло вбитого офiцера вiд макiвки до п’ят.

До дирекцii не пiшли – вступили в найближчу кав’ярню, яку вдалося вiдшукати.

За мовчазною згодою сторiн та без дискусiй Кошовий замовив пляшку наливки Бачевських i ковбаски, до яких товариство iнтересу не виявило. Вiхура випив першу чарку на рiвних з усiма, запив кавою, дочекався, поки пан Томаш закурить, а Клим – упораеться з половиною ковбаси, пiсля чого запитав:

– Щось дiзналися для себе цiкавого, пане Кошовий?

– Дещо.

– А конкретнiше? Думаю, ми з колегою маемо право знати.

– Все одно ваш колега може розказати менi бiльше, пане комiсаре.

– Тобто?

Клим зiтхнув, розлив наливку по чарках, теж закурив.

– Поки я впевнено готовий сказати наступне. Вбивця – чоловiк, приблизно одного зросту з Яблонським. Про це свiдчить спосiб нанесення удару. Не знизу, не згори, на одному рiвнi з рукою нападника. Не знаю, чи вiн сильнiший за жертву фiзично. Але, на мою думку, вбивця налетiв першим, збив офiцера з нiг. Про це прямо свiдчить гуля на потилицi i непрямо – вiдсутнiсть iнших ознак боротьби. Думаю, Яблонський на дуже короткий час втратив свiдомiсть. Навiть не так – не встиг оговтатися вiд несподiванки, вона стала для нього шоком. Не чекав нападу саме вiд такоi людини. Довiряв, або, ви правi, пане Вiхуро, не боявся.

– Чоловiк середнього зросту, фiзично сильний, не викликав у Яблонського побоювань, – пiдсумував пан Томаш. – Знаете, дуже детальний опис злочинця.

– Тим не менше, це прояснюе iхнi стосунки. Треба ретельно вивчити коло спiлкування жертви. Вбивця може бути в ньому.

– Треба, – кивнув полiцейський. 

Тiльки зараз нiхто не буде цим займатися. Колеги масово звiльняються зi служби, бо полiцiя тримаеться на владi, а влади вiднедавна нема. Тi, хто лишаеться, ось як я, мають до холери роботи.

– Гаразд, – Клим пригубив свою чарку. – Можете хоча б сказати, що бачили на мiсцi пригоди?

– В парку? – уточнив пан Томаш. – А мене там не було. Оглядали мiсце iншi люди.

– Протокол складений?

– Звичайно. Тiльки я не маю права показувати його стороннiй цивiльнiй особi. Й бажання особливого – так само.

– Але ж ви його читали.

– Читав.

– Хто i коли виявив тiло, там сказано?

– Якась Агнешка Пiлунська, повiя. Зловила клiента, вела його в кущi, де затишок. Наткнулася на труп, закричала. Без заробiтку лишилася, до речi. Клiент утiк.

– Полiцiю вона покликала, як я розумiю?

– Вона. Ще й переночувала про всяк випадок у вiддiленнi.

– Вбили Яблонського там же, в глибинi парку?

– Полiцейськi на мiсцi до такого висновку не дiйшли. Були слiди волочiння. Його спершу вбили, потiм – затягнули подалi вiд алеi, де пам’ятник Кiлiнському.

– Схему можете намалювати по пам’ятi?

– Ще чого! – пурхнув пан Томаш, випиваючи свою чарку.

– Та я й не мав надii, – зiтхнув Клим. – Когось, крiм повii, опитали?

– Труп мали б впiзнати. При ньому не було документiв. Точнiше, – полiцейський висякався в картату хустку, – iх знайшли вранцi, коли сонце зiйшло. Мiсце ще раз обiйшли, метрах у ста вiд тiла валялися.

Сiпнулося вiко, так сильно, що Кошовий притримав його пучкою.

– Викинули. Це означае, вбивця обшукав свою жертву, забрав усе, що було в кишенях. Зокрема – документи. Адже iх носять iз собою, хiба нi?

– До чого ви ведете?

– Його обшукали, ось до чого. Вбивця лазив по кишенях жертви. І явно не для того, аби знищити документи, тим самим завадивши встановленню особи. Так можна i лице спотворити, до речi. Але iх викинули, як непотрiб, – вiн затягнувся, скосував на Вiхуру, налив ще по чарцi. – Це може означати тiльки одне, панове. В кишенях Яблонського вбивця шукав дещо цiннiше i напевне знайшов.

– Наприклад?

– Грошi.

– Банально.

– Тим не менше. Ви досвiдчена людина, пане Томаш. Знаете – часом людей позбавляють життя за пару корон. А в жертви явно було при собi бiльше.

– Пан Лiнецький згадував гаманець iз крокодилячоi шкiри. Вбитий хвалився ним.

– О, бачте. Вiн сам по собi чимало коштуе.

– Нiхто не вбивае за гаманець без грошей.

– Ми не знаемо, скiльки офiцер мав учора з собою.

– Іменний револьвер, – мовив раптом полiцейський, потому одним ковтком спорожнивши чарку.

– Як? – Клим подався вперед.

– Тiло впiзнав товариш убитого, теж офiцер, легiонер. Рафал Лiнецький, вiн ще напередоднi заявив про зникнення пана капiтана.

– Що?

У пана Томаша розв’язався язик, вiн почав говорити цiкавi речi.

– Коли бути точним, пан Рафал прийшов зранку. Був дуже стурбований, що не дочекався свого друга пана Юлiуша, вони домовились зустрiтися в салонi однiеi свiтськоi дами. Яблонський, зi слiв Лiнецького, був душею компанii. Нiколи не пропускав збiговиськ. А коли вранцi вiн не вiдчинив, тут друзi й сполошилися. Йому показали невпiзнанi трупи, впiзнав. Вiдразу дав свiдчення.

– Отак просто заявив – капiтан носив iз собою зброю?

– Чого соромитись! Наган отримав за хоробрiсть. Можна сказати, як додаток до медалi.

Клим замислено потер перенiсся.

– Знаете, я не вiйськовий. Людина цивiльна вiд макiвки до п’яток, у Росii до перевороту таких iменували шпаками, презирливо.

– До чого це?

– Погано знаюся на вiйськових нагородах. Хiба до всякоi додаеться iменна зброя?

Пан Томаш глянув на Вiхуру, зiтхнув.

– Я так само не великий знавець. Кажу почуте вiд пана Лiнецького. Капiтан Яблонський, з його слiв, минулого року послужив у ландверському полку.[18 - [xviii] (#_ednref18)Ландвер (нiм. Landwehr вiд Land – земля, краiна i Wehr – захист, оборона) – категорiя вiйськовозобов’язаних запасу II черги та вiйськовi формування в Австро-Угорськiй iмперii, Пруссii, Нiмецькiй iмперii, i Швейцарii XIX – початку XX ст. Започаткований в iмперськiй Австрii 1808 року. 1813-го ландвером у Пруссii позначали допомiжне вiйсько, котре формуеться вiйськовими округами на пiдтримку регулярних збройних сил.] Здаеться, Нiмецькоi пiвденноi армii.[19 - [xix] (#_ednref18)… Нiмецькоi пiвденноi армii. – Польова армiя Імперськоi армii Нiмеччини за часiв Першоi свiтовоi вiйни. Протягом 1917 року частини змiнювали пiдпорядкування, дiючи або автономно, або в складi австрiйських армiй.] Брав участь у боях, був поранений, за це вiдзначений медаллю «За хоробрiсть».[20 - [xx] (#_ednref18)…вiдзначений медаллю «За хоробрiсть». – Заснована цiсарем Йосипом Другим у 1789 роцi для нагородження солдатiв та унтер-офiцерiв. 15 вересня 1917 року в статут нагороди внесли змiни, якi дозволяли нагороджувати медаллю також офiцерiв. На колодах крiпилися золотi або срiбнi вензелi.]

– Попри свою необiзнанiсть, знаю – це вища нагорода для нижнiх чинiв.

– Дивно, – гмикнув пан Томаш. – Я запитав пана Рафала те саме. Ми з ва

и можемо мислити в одному напрямку, пане Кошовий.

– Вiдповiдь якою була?

– Колега пана Яблонського наполягае: саме цю медаль вбитий за життя цiнував найбiльше. Бо поважнiшi ордени мав. А ця медаль… Як би сказати…

– Пiдкажу. Таке собi пiдтвердження власноi хоробростi. Хiба нi?

Іронiю приховати не вдалося.

– Пащекуете, пане Кошовий. Але воно так е. Й потiм, ви дiйсно обiзнанi менше за мене. Вже рiк, як ця медаль мае золотi та срiбнi вензелi. Це означае: нею можуть бути нагородженi офiцери.

– Чудово. Який вензель мав пан Яблонський?

– Золотий, – коротко вiдповiв пан Томаш. – Там була якась iсторiя, пан Рафал розповiв… – полiцейський наморщив лоба. – Словом, зброю Яблонський здобув у бою. В нього самого закiнчилися набоi. Тут вибiг росiйський офiцер. Зчепилися врукопашну, капiтановi вдалося застрелити ворога з його ж нагана. Потiм зброю почистили, зробили символiчний напис на рукiв’i, вручили урочисто в шпиталi.

– А написали – що?

– Der Tarferkeit.

– Ясно. Мiг би здогадатися. За хоробрiсть.

– І щоб закiнчити про револьвер. У мiстi небезпечно. Офiцер не може дозволити собi вийти без зброi.

– Так само, як без грошей i документiв, – зауважив Кошовий.

– Не зовсiм розумiю, що ви хочете цим сказати.

– Лише одне, пане Томаш. Злочинцевi не потрiбнi його документи. Все iнше знадобилося, особливо – револьвер, – Клим налив знову. – Парк Кiлiнського – не найбезпечнiше мiсце у Львовi. Робимо також поправку на непростi часи. І готовий припустити: капiтан у цивiльному став жертвою звичайнiсiнького пограбування.

– Нi.

– Чому? – здивування справдi було щирим. – Опирався – вбили. Хочете ви того, чи нi, але з цiеi дзвiницi смерть бойового офiцера виглядае зовсiм не героiчною. Та й полiтика тут, на щастя, нi до чого.

Не чекав, поки iншi вип’ють – зробив це сам.

Роздiл четвертий

«Der tarferkeit»

Ось i не вiр у прикмети!

Кажуть же – не згадуй чорта мимоволi, бо тут тобi вiн i з’явиться. Варто було зринути в розмовi з Вiхурою персонам Тими й Лiнди, як Кошовий вiдразу згадав iхню штаб-квартиру. А за короткий час ноги вже несли Клима в бар «Пiд вошею», бо тiльки там можна було знайти потрiбнi слiди.

Принаймнi iншого виходу, як потикатися в заборонене для нього, а отже – небезпечне мiсце, Кошовий не бачив.

Самому туди йти не хотiлося, хоч i мав у кишенi револьвер. До речi, роздобутий спецiально для нього й проданий дев’ять рокiв тому Єжи Тимою. Вiдтодi зброя не раз ставала в пригодi, хай стрiляти в людину Клим так i не навчився. Цей бар’ер единий лишився неподоланий, бо вдарити когось в лице мiг i досить часто практикував. Ще до арешту, в Киевi, ходив у спортивний клуб та брав уроки боксу. Згодом боксування знадобилося пiд час рiзних ризикованих пригод, i адвокат при потребi пускав кулаки в хiд, не вагаючись. За весь час свого життя у Львовi вiн то вiдновлював тренування, то через рiзнi обставини забував про спорт. Але роки вiйни мобiлiзували зсередини, тож Кошовий тепер завжди вiдчував себе в тонусi, готовим до бою.

Ситуацiя вимагала, аби поруч був утаемничений у справу свiдок. Тож пiсля короткоi внутрiшньоi боротьби Клим усе ж вирiшив прихопити Шацького. Якщо дiйде до сутички, користi вiд дантиста не буде. Проте Йозефу не звикати, в подiбних пригодах вiн бував iз Кошовим не раз. До всього, «Пiд вошею» його добре знали, вiн там нi з ким не сварився, тож був благенький, але шанс використати його, як арбiтра. Або Шацький може вiдступити й привести допомогу. Того ж Арсенича, стрiлецький сотник мае до мешканцiв «Пiд вошею» давнi рахунки.

Його та iнших особливо й просити не треба.

…Два роки тому, шукаючи вбивцю стрiльця Ладного, його побратима, Кошовий мусив звернутися по допомогу до Тими. Новообраний злодiйський король був единий iз Климових знайомих, хто мiг за кроткий час знайти в мiстi потрiбну йому особу, близького поплiчника росiйського шпигуна. Але часу на вмовляння Кошовий не мав, i втрутився Арсенич, з усiею порямотою вiйськового захопивши Тиму в полон. Тому довелося не приставати на пропозицiю, не торгуватися, а виконувати наказ. Вiн почував себе приниженим, заявив – нiколи не пробачить, а стрiльцевi свербiло дiзнатися, як саме злодiй зводитиме з ним рахунки. Взаемна неприязнь лишилася досi…

Як i передбачалося, Йозеф зрадiв й вiдразу заметушився, вдягаючи пальто та намагаючись при цьому виконати добровiльно взяту на себе роль особистого Климового секретаря.

– Пане Кошовий, пане Кошовий, до вас тут приходили люди! Ось, я записав iхнi потреби! А дехто, бачите, сам лишав записки!

– Та не до них зараз, Шацький! – вiдмахнувся той. – Перекурю й рушаемо. Як повернуся, тодi все розберу. Не думаю, що там е щось важливiше за цю нашу справу.

– Нашу! – дантист гордо випнув худi груди. – Маю за честь бути довiреною особою. Хоч мене, жида, оцi всi вашi чвари найменше стосуються.

– Отут ви не правi, – зауважив Клим, розкурюючи цигарку. – Забули хiба: вiд будь-яких катаклiзмiв першими страждають евреi. Хоч справдi не маете стосунку до жо

ного з них.

– Так, так, – закивав Йозеф, цмокаючи при цьому губами. – Ми лише потерпiла сторона за всяких заворушень.

– І наше з вами завдання – спробувати уникнути одного з таких.

– Йой, пане Кошовий, аби ж то вийшло, аби ж вдалося! Але ж вам завжди вдаються подiбнi справи. Маете талант, i не сперечайтеся.

– Хто б заперечував.

Якби годину тому вiн не випив би з полiцейськими, колишнiм та чинним, думав би довше й прийняв би виваженiше рiшення. Принаймнi краще б пiдготувався, склавши в головi план дiй. Та зараз першу скрипку грав алкоголь, вiд додав упевненостi в собi й вiдповiдно – куражу, адреналiну в кров. Схоже, Шацькому передався його бойовий запал, тож вiн посунув за Климом у знайомому напрямку, з Шевськоi на Верхнiй Личакiв. І лиш пройшовши зо три квартали, запитав:

– То що ми забули «Пiд вошею», пане Кошовий? Як тамтi батяри нам допоможуть? Хiба вони мали до дiла з паном польським офiцером?

– Той полiцейський, пан Томаш, про якого я казав вам уже, згадав таку собi Агнешку Пiлунську. Вона знайшла тiло, i мене дуже цiкавить, за яких обставин.

– Здаеться, та панi – курва. Хiба курви залазять у кримiнал за якихось особливих обставин?

– Шацький, звiдки цi упередження?! – пурхнув Клим. – Своi свiдчення вона дала полiцii пiд протокол. Могла не все сказати. У будь-якому разi менi треба побачити мiсце злочину так, як це побачила та Агнешка. І для мене вона не повiя, а передусiм свiдок. Знайти ii може пан Тима. Хоча ви знаете, менi краще звертатися до пана Лiнди. Іншоi дороги, нiж «Пiд вошею», в мене нема.

– Та ясно, – зiтхнув Шацький.

– Також не забувайте: при офiцеровi напевне були гаманець i револьвер. Версiя пограбування виглядае зараз найбiльш реальною. Хто з бандитiв мiг вештатися вчора в Стрийському парку?

– Хто завгодно.

– Згоден. Одне уточнення: хто завгодно з тих, кому дозволено пастися на тiй територii. Як Тима, так i Лiнда можуть про це розповiсти.

– Якщо захочуть.

– Отож. Доведеться просити.

– У ноги падати?

– Ще чого. Спробую знайти для обох чи для котрогось iз них пiдходящi чарiвнi слова.

Теревенячи так, Кошовий намагався бодай трошки зменшити напругу. Дарма. Що ближче пiдходили до кримiнального осередку, то вона зростала. А опинившись пiд знайомими дверима, Клим вiдчув, як напруга загусла, змiшавшись iз повiтрям.

Потягнув на себе дверi.

Зайшов.

Шацький, мов зброеносець, тримався позаду.

Спочатку на появу нових вiдвiдувачiв увагу не звернули.

Як на цю пору, народу «Пiд вошею» було чимало. Зазвичай батяри та злодii з усiеi округи збиралися глибоко по обiдi. А першi повii заходили, коли мiсто огортали сутiнки. Нинi ж годинник показував лише третю пополуднi, проте вiльних мiсць майже не було як за столами в залi, так i бiля шинквасу, за яким стовбичив незмiнний череватий кельнер Цезар, у не новому, але чистому фартуху та з прилизаним до блиску пробором. Вже з порогу Кошовий вiдчув – тут щось вiдбуваеться. Точнiше, намiчаеться, й всi присутнi, включно з проститутками, котрi вперше на його пам’ятi поводили себе не так нахабно й виклично, об’еднанi передчуттям чогось великого, визначного, що ось-ось змiнить довкiлля на краще.

Або йому здаеться, або тут i тепер зiбралося мобiлiзоване й добре органiзоване вiйсько.

Очi швидко засльозилися вiд густого, несвiжого повiтря, просякнутого сумiшшю диму вiд дешевого мiцного тютюну й запахiв пива, капусти, шкварок i ще чогось, постiйно пересмаженого. Коли Кошовий завiтав сюди вперше, потай, серед ночi, на запрошення мiсцевого злодiйського короля Густава Сiлезького, потiм довго провiтрював одяг. Тодi подумав: завсiдникiв цього бару можна визначати на львiвських вулицях за запахом – так пахкотiв кримiнал.

І нинi напевне замислюеться великий, грандiозний, не бачений ранiше злочин.

– Прошу дуже триматися обережнiше, пане Кошовий, – озвався з-за спини Шацький.

Схоже, дантист теж вiдчув пiдвищену небезпеку.

– Ми лиш дещо запитаемо, – кинув Клим через плече. – А вважати треба вам. Не вiдходьте далеко й по можливостi не пускайте нiчого собi за спину.

– А як зайдуть?

– Кричiть. Ще краще – тiкайте, не соромно.

Сказавши так, вiн впевнено рушив через зал до шинквасу, не озираючись по сторонах. Йозеф не вiдставав, i аж тепер на обох звернули увагу. Та поки на Кошового дивилися як на людину, котра не вписувалася в мiсцеву атмосферу, а не на того, хто порушив заборону, прийшов, куди зась, й шукае пригод на свою голову.

Цезар витирав пивний келих серветкою, спокiйно чекаючи, поки Клим наблизиться. Жестом звелiв двом чоловiкам вiдiйти, тi послухалися, розступилися, дали мiсце. Кошовий став навпроти кельнера, демонстративно поклавши руки на стiйку й показуючи тим самим – зброi не мае. Шацький став поруч, напустивши на себе вигляду, який вважав войовничим. Добре знаючи свого друга, Клим уявляв, як йому лячно.

– Ви при здоровому глуздi? – спитав Цезар голосно, далi тримаючи келих й навмисне привертаючи до непроханих гостей загальну увагу. – Пана Шацького я б ще зрозумiв. Вас – н

.

– І вам, пане Цезарю, добрий день, – Клим намагався триматися миролюбно.

– Пане Кошовий, нiхто не буде протестувати, якщо ви з вашим колегою просто зараз пiдете звiдси геть, – кельнер поставив келих на стiйку, стукнувши денцем.

– Гаразд, ви попередили, всi присутнi чули. Нiхто не закине, що ви добре прийняли прокажених. Я можу говорити про справи?

– У мене нема з вами жодних справ, – вiдрiзав Цезар. – Щодо пана Шацького, то зуби в мене, Богу дякувати, здоровi. Але пiду на невеличку угоду, пригощу обох бачерувкою за рахунок закладу й по старiй пам’ятi.

Кошовий i Шацький перезирнулися.

Сприйнявши iхне мовчання за згоду, кельнер театральним жестом виставив перед ними двi чарки, налив обидвi по вiнця, вiдступив та склав руки на грудях.

– Прошу дуже.

Шацький машинально потягнувся, та Клим зупинив його поглядом.

– Пане Цезарю, особисто ви менi нiчого поганого нiколи не зробили. То я мав грiх, якось погрожував револьвером. Ви ж знаете, яка тодi виникла ситуацiя й ми розiйшлися миром. Давайте я сприйму ваше частування пропозицiею випити мирову. Ще й готовий пригостити вас, хоч пропонувати таке кельнеру поважного закладу не пасуе. А потому поговоримо.

– Ми не питимемо мирових, – мовив Цезар. – Маете рацiю, ми з вами не сварилися. Всяке бувае в життi. Та е речi, котрi не можна дарувати, й не лише тут, – рука обвела зал. – Ви не давалися чути два роки, i пан Тима мав переконання: ви все зрозумiли, розiйшлися з ним назавжди.

– Тепер пан Тима менi потрiбен.

– О?

– Хтозна, може, я всi два роки думав й вирiшив нарештi попросити пробачення. Ще й випити мирову з ним.

– Не викликайте вовка з лiсу, пане Кошовий. Не хочете горiлки – йдiть собi.

Клим знову глянув на Шацького. Наморщив лоба, шукаючи потрiбнi слова. Просто так вiн пiти не мiг, хоч розумiв – йому роблять едину прийнятну за цих обставин пропозицiю. Поки слiв не було, вирiшив говорити далi, заговорювати невблаганного кельнера.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

[i] (#_ednref1)Стрийський парк – розташований у мiсцевостi Софiiвка нинiшнього Галицького району Львова, закладений 1879 року, вважаеться одним iз найстарiших i найгарнiших у мiстi.

2

[ii] (#_ednref2)Кiлiнський Ян (1760–1819) – варшавський швець, потiм член магiстрату Варшави, один iз керiвникiв повстання 1794 року, полковник мiлiцii Мазовецького князiвства. Пiсля придушення повстання був заарештований, сидiв у Петропавлiвськiй фортецi Санкт-Петербурга, помилуваний та звiльнений росiйським царем Павлом Першим.

3

[iii] (#_ednref3)Костюшко Анджей Тадеуш Бонавентура (1746–1817) – польський та американський вiйськовий i полiтичний дiяч. Брав участь у вiйнi за незалежнiсть Америки, органiзував i очолив антиросiйське повстання в Польщi 1794 року. Пiсля придушення повстання й полонення сидiв у Петропавлiвськiй фортецi. Звiльнений Павлом Першим, пiсля цього виiхав до Європи, де вiдмовився присягнути Наполеону. Нацiональний герой Польщi, Бiлорусi та США.

4

[iv] (#_ednref4)Пiлсудський Юзеф Клеменс (1867–1935) – перший голова вiдродженоi Польськоi Республiки, засновник польськоi армii, провiдник агресивноi полiтики щодо украiнцiв.

5

[v] (#_ednref4)Холмщина – розташована в межах сучасноi Польщi територiя помiж рiчками Захiдний Буг та Вепр, була етнiчною украiнською землею, складовою частиною iсторичноi Волинi. Пiдляшшя – область, що займае територiю мiж Холмщиною на пiвднi, рiкою Нарвою на пiвночi, Мазовiею (Польща) на заходi та Волинню i Полiссям на сходi. Пiсля укладення Берестейського миру Холмщина i Пiдляшшя за угодою мали вiдiйти до складу Украiнськоi Народноi Республiки. Були спiрними територiями мiж Украiною та Польщею.

6

[vi] (#_ednref6)Лютнева капiтуляцiя в Брестi – мирна угода мiж Украiнською Народною Республiкою з одного боку та Нiмецькою iмперiею, Австро-Угорською iмперiею, Османською iмперiею i Болгарським царством – з другого, пiдписана 27 сiчня (9 лютого) 1918 року у Берестi (Брестi, Брест-Литовську). Перший мирний договiр у Першiй свiтовiй вiйнi 1914–1918 рокiв. Став наслiдком одного з етапiв переговорiв у Брест-Литовську, загальним пiдсумком яких був вихiд бiльшовицькоi Росii з Першоi свiтовоi вiйни.

7

[vii] (#_ednref7)…поруч iз баром на Джерельнiй – вулиця в нинiшньому Шевченкiвському районi Львова, в мiсцевостi Клепарiв. Назву отримала завдяки джерелам, якi тут iснували.

8

[viii] (#_ednref8)Мацеiвка – кашкет iз м’яким круглим верхом, який носили у всiх трьох бригадах Польських легiонiв. Головнi убори оснащалися орлами-кокардами з бiлого металу.

9

[ix] (#_ednref8)…мазурку Домбровського. – Тепер – державний гiмн Польщi. Автор слiв – Юзеф Вибiцький. Написана 1797 року в Італii як пiсня польських легiонiв, котрi воювали на боцi Францii, пiд командуванням Яна Хенрика Домбровського. Автор музики, яка спираеться на мотиви народноi мазурки, – невiдомий. Пiсню виконували на мелодiю мазурки. Сьогоднi i

називають «Мазурка Домбровського» (вiд мелодii) або Jeszcze Polska nie zginela (вiд перших слiв твору).

10

[x] (#_ednref10)… iз Кракiдалiв – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв. Район вважався одним iз найбiднiших у мiстi.

11

[xi] (#_ednref11)…на вулицi Рапопорта. – Вулиця в мiсцевостi Клепарiв, названа на честь вiдомого лiкаря та фiлантропа Якова Рапопорта. Корпуси еврейського шпиталю розташованi на парнiй сторонi.

12

[xii] (#_ednref12)Украiнська Нацiональна Рада – вищий законодавчий орган Захiдно-Украiнськоi Народноi Республiки – Захiдноi Областi Украiнськоi Народноi Республiки. Створена 18 жовтня 1918 року у Львовi як Конституанта (Конституцiйнi Збори) украiнського народу, що проживав на своiх етнографiчних землях в Австро-Угорськiй iмперii. 19 жовтня 1918 року УНРада прийняла постанову про утворення Украiнськоi держави на украiнських етнографiчних землях у складi Австро-Угорщини та закликала нацiональнi меншини направити своiх представникiв до УНРади пропорцiйно кiлькостi населення. Президентом УНРади став Євген Петрушевич. Центральний вiйськовий комiтет – таемна органiзацiя офiцерiв-украiнцiв австрiйськоi армii, що дiяла вiд вересня 1918 р. Пiдтримував зв’язки з украiнськими пiдроздiлами в Перемишлi, Станиславовi, Тернополi, Коломиi, Золочевi, Бродах i особливо з Легiоном Украiнських Сiчових Стрiльцiв (УСС) у Чернiвцях.

13

[xiii] (#_ednref13)Рудницький Іван Теодор (1887–1951) – випускник Львiвського унiверситету, юрист, нотарiус, пiд час Першоi свiтовоi вiйни воював на iталiйському фронтi. У травнi 1917 року очолив Центральний вiйськовий комiтет у Львовi.

14

[xiv] (#_ednref14)Севрюк Олександр Олександрович (1893–1941) – украiнський дипломат, посол УНР у Берлiнi в 1918 роцi.

15

[xv] (#_ednref15)«Польське коло» – група польських депутатiв iмперського парламенту у Вiднi часiв Австро-Угорщини.

16

[xvi] (#_ednref16)«Польський нацiональний комiтет» з Парижа – представництво орiентованих на Антанту i США правих польських полiтичних партiй та емiграцii в США. Утворене 15 серпня 1917 року в Лозаннi (Швейцарiя). Було сформоване на базi органiв, якi до згоди Тимчасового уряду на незалежнiсть Польщi займалися пiдготовкою меморандумiв, у яких викладали вимоги щодо кордонiв i мiсця новоствореноi польськоi держави в Центральнiй Європi. Згодом Переiхав у Париж, складався з ендекiв, очолених Р. Дмовським, представляв Польщу в краiнах Антанти i США. Головну увагу зосередив на створеннi збройних сил. Ця дiяльнiсть пiдтримувалася Францiею, з якою було пiдписано угоду про «полiтичний контроль» над польською армiею, що формувалася тут, i США.

17

[xvii] (#_ednref17)Карл Георг фон Гуйн (1857–1938) – австрiйський генерал та урядовець. Останнiй австрiйський намiсник Королiвства Галичини та Володимирii в складi Австро-Угорщини.

18

[xviii] (#_ednref18)Ландвер (нiм. Landwehr вiд Land – земля, краiна i Wehr – захист, оборона) – категорiя вiйськовозобов’язаних запасу II черги та вiйськовi формування в Австро-Угорськiй iмперii, Пруссii, Нiмецькiй iмперii, i Швейцарii XIX – початку XX ст. Започаткований в iмперськiй Австрii 1808 року. 1813-го ландвером у Пруссii позначали допомiжне вiйсько, котре формуеться вiйськовими округами на пiдтримку регулярних збройних сил.

19

[xix] (#_ednref18)… Нiмецькоi пiвденноi армii. – Польова армiя Імперськоi армii Нiмеччини за часiв Першоi свiтовоi вiйни. Протягом 1917 року частини змiнювали пiдпорядкування, дiючи або автономно, або в складi австрiйських армiй.

20

[xx] (#_ednref18)…вiдзначений медаллю «За хоробрiсть». – Заснована цiсарем Йосипом Другим у 1789 роцi для нагородження солдатiв та унтер-офiцерiв. 15 вересня 1917 року в статут нагороди внесли змiни, якi дозволяли нагороджувати медаллю також офiцерiв. На колодах крiпилися золотi або срiбнi вензелi.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить