Пригода на Геловiн
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

TeenBookTo
Надзвичайнi пригоди двох восьмикласникiв – Максима Бiлана i Дениса Черненка, якi до тих пiр майже не вiталися, – привели до несподiваного результату: хлопцi потоваришували. А подальшi подii ще раз довели незаперечнiсть народноi мудростi: вiрний друг – то найбiльший скарб. Кмiтливiсть та вiрнiсть Максима допомогли Денису спекатися несправедливого звинувачення у пограбуваннi, а наступного разу вже вiн, Денис, допомiг друзям уникнути неприемностей на Геловiнi…

Андрiй Кокотюха

Подвiйний капкан

Серiя «TeenBookTo» заснована у 2017 роцi

Художне оформлення та iлюстрацii В. С. Печеник

© А. А. Кокотюха, 2014

© В. С. Печеник, художне оформлення, iлюстрацii, 2019

© Видавництво «Фолiо», марка серii, 2017

Подвiйний капкан

1. Дружба пiд загрозою

Могло бути краще, але хай уже так.

Це вирiшив для себе Максим Бiлан, коли новий директор iхньоi школи Анатолiй Федорович Громовець на прiзвисько Плазун замiсть того, щоб за своею звичкою зiбрати загальнi збори i при всiх викрити злодiя, спустив цю iсторiю на гальмах. І назавжди припинив iснування так званоi Групи залiзного порядку. Навiть не назвав це невдалим експериментом. Просто наступного дня, пiсля того, як Максим i його друг Денис Черненко зловили злодюжку на гарячому, зi шкiльних коридорiв зникли патрулi старшокласникiв з червоними пов’язками.

Це сталося пiсля того, як новий директор вирiшив домогтися залiзноi дисциплiни в школi. Для цього вiн запропонував учням старших класiв стати його добровiльними помiчниками. Активiсти, начепивши на рукави червонi пов’язки, почали ловити при входi до школи всiх, хто бодай на хвилину запiзнився на урок. З порушниками дисциплiни вiдбувалася виховна розмова в директорському кабiнетi, i навiть хлопцi не завжди могли стримати сльози приниження. Не кажучи вже про дiвчаток: з тими постiйно траплялися iстерики. Правда, вже через три днi такого експерименту кiлькiсть запiзнень звелася до нуля, але цiна цьому була, як на Максима, надто висока.

Одночасно старшокласники почали стежити, щоб пiд час перерв нiхто не бiгав i всi поводили себе пристойно. Вiдчувши безмежнiсть та безкарнiсть влади, керiвник Групи залiзного порядку, спортсмен Вова Завгороднiй, який на пам’ятi Бiлана й Черненка уже попадався на крадiжцi, вирiшив цю саму владу ще бiльше посилити. Вiдповiдно до його плану з роздягальнi та порожнiх класiв почали зникати речi. Порядок, таким чином, мусив стати не просто залiзним, а залiзобетонним. І якби не втрутилися Максим iз Денисом, хто знае, як би далеко зайшов Завгороднiй у своiх планах стати чи не другою людиною в школi пiсля директора.

Нiкого з Групи залiзного порядку не покарали лише через те, що Плазун i сам не знав про цi «кориснi» iнiцiативи свого помiчника. Тому спершу розгубився, а потiм зрозумiв: варто тiльки надати цiй iсторii розголосу, як доведеться багато чого пояснювати, i насамперед – батькам обiкрадених школярiв. Через те крадене тихцем повернули. Просто пiдкинувши пiд парти, а Вова Завгороднiй знову став звичайним, так би мовити, рядовим учнем.

Свою роль, як вважав Максим, зiграло i те, що вiн та Черненко познайомилися з Плазуном ще влiтку. І так само за кримiнальних обставин. Їхнiй майбутнiй директор виявився причетним до не дуже красивоi iсторii викрадення екзотичних тварин, яка так само не пiшла нiкуди – таке вже наше життя. Пiсля того стосунки з директором набули особистого характеру. Отже, викриття злодюжки, а заразом – злочинноi сутностi Групи залiзного порядку i особисто Вови Завгороднього, було iхньою невеличкою перемогою. Та Плазуну не подобалося те, що двое пiдлiткiв знову перемогли його. І визнання невдалостi експерименту одночасно стало б визнанням не те що помилки, а власноi поразки.

Проте Бiлану з Черненком жити стало легше. Їм не потрiбнi були офiцiйнi та публiчнi лаври переможцiв. Вони самi знали, що перемогли, й цього знання iм обом цiлком вистачало.

Проблему Максим Бiлан бачив в iншому: iхня дружба з Денисом, яка виросла з неприязнi та пройшла випробування взаемними образами i так само – спiльними пригодами, тепер опинилася пiд загрозою. Цього разу загроза прийшла з несподiваного боку, i Максим не знав, що з цим робити.

Оксана Дорошенко, лiдер шкiльноi музичноi групи «Гурт Тiни», яку колись хлопцi витягли з великоi халепи i яка так само вважалася тепер iхнiм бойовим товаришем, почала пiдтримувати з Денисом Черненком не зовсiм дружнi стосунки. Вiрнiше – зовсiм не дружнi. Денис вiд першого вересня вже цiлий мiсяць по буднях зустрiчав ii бiля пiд’iзду, брав у неi шкiльну сумку, i ця парочка йшла до школи. Максим навiть був переконаний: якби Оксана вчилася з ними в одному класi, Черненко вже пересiв би до неi за парту.

Чоловiчу дружбу зiпсуе спiдниця.

Бiлан прочитав це в якiйсь книжцi i тепер на власнi очi переконався у правдивостi цих слiв. Правда, поки що на дружбу як таку Оксана не впливала. Навпаки, вважала, що вони тепер – одна команда, тож му

ять разом ходити в кiно, на концерти i просто гуляти. Спробувавши кiлька разiв, Максим вiдчув себе третiм зайвим, пiсля чого делiкатно, пiд рiзними приводами почав вiдмовлятися вiд дозвiлля «на трьох». Як вiн помiтив, Денис i Оксана не надто цим переймалися.

Максим розумiв: не можна так поводитися, навiть думати так не годиться. Та його настрiй можна було пояснити: йому теж подобалася Оксана Дорошенко. Але ж Черненко виявився бiльш спритним, i Оксанi з ним справдi цiкаво.

Хоча в чому фокус? Денис читав мало, по телевiзору дивився лише спортивнi програми та фантастичнi бойовики не найвищого гатунку. Вiн був старшим у родинi, де крiм нього росло ще двiйко дiтей i не було батька, тож мама не мала коли займатися старшим сином. Коли Максим волею долi познайомився з Денисом ближче, вiн був здивований його невiглаством, хоча погоджувався: життевого досвiду в однолiтка виявилося-таки бiльше. З тiеi весни майже нiчого не помiнялося. Денис уперто iгнорував те, що називають самоосвiтою. Оксана – музикант i спiвачка, i, здавалося б, по духу мусить бути ближче до нього, Максима.

Проте цим двом рiзним людям виявилося цiкаво вдвох. Максимовi Бiлану довелося зiзнатися собi: вiн тихо iм заздрив.

2. Дядько Джон зламав ногу

Початок жовтня принiс бабине лiто i дав трошки вiдпочити вiд безперервних злив.

Теплого вечора початку жовтня Максимова мама повернулася з роботи дуже збуджена i вiдразу з порога, навiть не скинувши чобiткiв, сказала з розпачем у голосi:

– У нас проблеми!

Бiлан-старший вiдiрвався вiд газети. Максим, стурбований маминою заявою, висунув голову зi своеi кiмнати.

– Щось серйозне? – запитав тато.

– Люда не може приiхати.

Люда, а для Максима – тьотя Люда, була рiдною маминою сестрою, молодшою за неi на три роки. Десять рокiв тому вона познайомилася в Киевi з молодим американцем, що приiхав на якийсь бiзнес-форум. Людмила з дитинства серйозно вивчала англiйську мову. Пiсля унiверситету влаштувалася перекладачем у однiй вiдомiй фiрмi. Так вона потрапила на той форум, познайомилася з Джоном Говардом, слово за слово – вони подружилися. Почали листуватися, а вже менше нiж за рiк побралися, i в Бiланiв з’явилися родичi за океаном.

Джон i Людмила Говарди прилiтали в Украiну раз або два на рiк. Але спочатку вирушали до Одеси. Там, у мiстi бiля моря, жила бабуся Джона, Софiя Лапiдус. Так, по материнськiй лiнii Джон Говард був, як прийнято говорити в Одесi, одеситом. Його мама свого часу теж вийшла замiж за американського громадянина. Джон, або дядько Джон, як мусив називати його Максим, добре розмовляв росiйською, протягом останнiх семи рокiв досить пристойно оволодiв украiнською i вважав символiчним свое одруження з громадянкою Украiни. «Вiд потягу кровi не втечеш!» – часто любив промовляти вiн.

Звичайно приiзд родини Говардiв вiдбувався в кiлька етапiв. Максим затвердив це, мов таблицю множення. Спочатку Говарди домовлялися там, у себе в Америцi, з нянею для iхнього сина Айвена, по нашому – Івана. Потiм перевозили Айвена та няню до будинку батькiв Джона. Далi прилiтали в «Бориспiль» i вiдразу ж брали напрокат авто, щоб негайно iхати до Одеси. Джонова бабуся дуже не любила, коли улюблений онук затримуеться, а засмучувати свою бабусю одесит Джон Говард не хотiв i не мав права. Побувши в Одесi тиждень, Говарди сiдали в авто, поверталися до Киева, де гостювали в Бiланiв ще три днi, пiсля чого, повернувши машину, сiдали на лiтак i вирушали назад до Америки.

Проте Максим змушений був вислухати вiд мами ще раз всю цю iсторiю, яка закiнчилася розпачливим вигуком:

– А в Одесi Джон зламав ногу!

– Отак! – вирвалося в Бiлана-старшого. – Як йому це вдалося?

– Не повiриш – машиною стукнуло! Джон, сам знаеш, слухняний пiшохiд. Вийшов з дому в супермаркет, там два квартали пройти, ти ж знаеш! І на червоне свiтло якийсь молодий телепень не зупинився! Джон ще вчасно вiдскочив, а то б голову мiг розбити!

– Порушника затримали?

– На наступному перехрестi. Синок якогось багатого татуся. Вже зранку вiскi наковтався, вирiшив швидкiснi перегони влаштувати. Його забрали в полiцiю, тiльки Джоновi вiд цього не легше. Нога в гiпсi, Люда сидить бiля нього, бо бабуся мало того, що стара, так ще й сама прихворiла. Осiнь, погода, вiк – все вкупi.

– З гiпсом Джона на лiтак пустять, – заспокоiв дружину Бiлан-старший.

– Ти, мабуть, зачитався своею газетою. І не все до кiнця розумiеш, – зiтхнула мама. – Я не бачила сестру з минулоi осенi. Вона може вести машину, але ти ж знаеш, як Люда боiться наших дорiг. Джон ще мiг, як вiн сам каже, прийняти виклик на двобiй. Таким чином, вона з Джоном мусить сидiти в Одесi, доглядаючи i його, i хвору бабусю.

– Добре, – зрозумiв ii з пiвслова тато. – До мене дiйшло, не хвилюйся. Домовлюся з ким треба, вiзьму три днi за власний рахунок, поiду до Одеси i заберу звiдти Джона з Людою. Завезу сюди на машинi, хай гостюють у нас скiльки там треба, зi своiми переламами та гiпсами.

– І знову не так! – мама навiть тупнула ногою. – Люда не може кинути Д

онову бабусю. Отже, ти зможеш iх забрати лише в тому випадку, якщо просто з Одеси повезеш у аеропорт! І я не побачуся з сестричкою, не наговорюся з нею! Я теж вiдпрошуся, де треба! Теж вiзьму вiдпустку за свiй рахунок! І ми поiдемо до Одеси разом!

– Стоп-стоп! – тато виставив перед собою обидвi руки. – Що значить разом? А Максим? Це не лiто, вже навчальний рiк, i лишити його самого вдома навiть на цi кiлька днiв я не ризикну.

Максим напружився: несподiвано його персона стала каменем спотикання у маминих планах.

– Хто тобi сказав, що вiн лишиться вдома сам? – здивовано запитала мама. – Я напишу записку в школу, класному керiвнику, i все владнаю. До того ж сьогоднi понедiлок, правильно? Поiдемо ми в середу ввечерi. Максим прогуляе, таким чином, лише два днi – четвер i п’ятницю. Бо назад ми поiдемо всi разом у недiлю рано. Ось тобi чотири днi, два з яких – вихiднi. Я правильно все порахувала?

– Абсолютно правильно, – зiтхнув Бiлан-старший, повернувся до Максима. – Бач, синку, як воно в життi бувае? Американець ламае ногу, а трое украiнцiв через це мiняють своi найближчi плани.

– Може, я б справдi вдома лишився? – заiкнувся Максим.

– І думати забудь! – категорично промовила мама. – Ти в нас хлопчик розумний. Два днi без школи нiчого серйозного не змiнять. Хоч ти вже i дорослий, як вважае дехто, – вона красномовно глянула на тата, – залишати тебе самого тим бiльше не можна. Раз дорослий, то й викинеш якiсь надто дорослi штучки! Все, це не обговорюеться! Зараз вечеряти будемо…

Ось так Максим Бiлан зробив ще одне сумне вiдкриття. Його не просто починають потроху зраджувати друзi, йому, не зважаючи нi на що, зовсiм не довiряють батьки.

Невже тепер у життi завжди так буде?

3. Випадок на одеському вокзалi

Всi проблеми вдалося вирiшити на диво швидко.

Бiлан-старший погодив свою кiлькаденну вiдсутнiсть у себе на роботi. Мама, як виявилося, домовилася про все вже за пiвгодини пiсля того, як дiзналася вiд сестри про ногу дядька Джона. Максим занiс класному керiвниковi батькiвську записку – вона не викликала заперечень. Тато взяв квитки на поiзд «Киiв – Одеса».

Зiбралися – поiхали.

Перед вiд’iздом Бiлан, звiсно, розказав Черненковi, чому його не буде кiлька днiв i куди вiн iде. Денис знизав плечима, вкотре образивши Максима. Той, ясна рiч, вигляду не показав. Проте всерединi шкреблася кiшка: вiн вiд’iжджае на чотири днi, а друговi байдуже до цього. Звичайно, в нього тепер подруга завелася, з нею цiкавiше. Ну й нехай собi!

– Коли що… дзвони менi, – не сподiваючись нi на що, нагадав Бiлан. – Я беру телефон iз собою, номер ти знаеш.

– Той, який тобi батько купив? – уточнив Денис.

– Ага, той самий. Про всяк випадок запиши ще татiв номер.

– Для чого? – здивувався Черненко.

– Мало що… Раптом щось виникне серйозне, а до мене не додзвонишся…

– А, – махнув рукою Денис. – Нiчого серйозного не станеться. Без тебе, старий, свiт не завалиться, можеш на це навiть не сподiватись. Подзвонимо, звiсно, з Оксанкою. Спитаемо, як ти там без нас.

– Нормально, – вирвалося в Максима.

Вiн тут же прикусив язика, але Черненко, здаеться, не помiтив анi його роздратування, анi його загалом пригнiченого настрою. Самому йому велося дуже добре. Злодюгу зловив, дiвчина ним пишаеться, вони ходять пiд ручку, мов справжнi кавалер i дама…

Вкотре вирiшивши, що свiт до нього несправедливий, Бiлан через силу посмiхнувся, потиснув друговi руку й повернувся додому. Батьки не помiчали його понурого стану – надто вже були заклопотанi збиранням у дорогу. Коли сiли в поiзд i розмiстилися в своему купе, Максим сидiв тихо, мовчки попив чаю з бутербродом, умовив тата пустити його спати на верхню полицю, пообiцяв мамi не впасти звiдти, вмостився i задрiмав пiд стукiт колiс.

Одеса зустрiла iх сонячним пiвденним ранком. Тьотя Люда Говард не змогла приiхати на вокзал iз зрозумiлих причин, та Бiлани прекрасно знали дорогу до iхнього дому. Вони дружно рушили через вокзал до мiста. Тато збирався брати таксi, але для цього слiд було пройти через привокзальну площу. У жодному випадку Бiлан-старший не радив брати машину вiдразу вiд вокзалу – так завжди виходить дорожче. Краще пройтися кiлькасот метрiв.

Назустрiч iм сунув невеличкий натовп – когось урочисто зустрiчали. Люди так поспiшали, що вирiшили не обходити зустрiчних, а просто врiзалися в них. На якусь мить родина Бiланiв опинилася в гамiрному строкатому натовпi. Максима людська течiя навiть трошки вiднесла вбiк. Коли натовп згромадився на платформi, мама пiдхопила його за руку.

– Не губися! Ходiмо швидше!

Максим автоматично висмикнув свою руку з ii правицi. Цього ще бракувало: поведуть його, наче маленького хлопчика! Тато давно вже зрозумiв, що син уже дорослий i самостiйний. А ось яке диво мусить статися, аби ця iстина дiйшла до мами – бог його знае.

Бiлан-старший рухався на кiлька крокiв попереду. А коли пройшли вокзал i вийшли на площу – взагалi вирвався вперед, перетнув майдан i за кiлька хвилин домовився з одеським таксистом про цi

ком прийнятну суму. Поки водiй вантажив у багажник сумки, Бiлан-старший полiз по мобiльник, щоб сповiстити родичiв про iхнiй приiзд.

Максим перший помiтив, як тато змiнився на обличчi. Витягнувши руку з кишенi куртки, вiн ляснув себе обома руками по боках, потiм запхав руки до кишень штанiв, ще раз обмацав себе: так роблять огряднi люди в кiно, коли хочуть показати, що iм давно треба худнути, ось тiльки часу нема.

– Що? – коротко запитав вiн у тата.

Мабуть, його запитання прозвучало надто голосно та рiзко – на Бiлана-старшого схвильовано подивилися мама i таксист.

– Телефон, – розгублено промовив тато. – На платформi ще був…

– Я, звичайно, дуже вибачаюсь, мадам, але ваш чоловiк привiз вас до Одеси, – сказав таксист чомусь мамi. – Вам таки треба було пильнувати не його, а його кишенi.

– Ота публiка, – впевнено сказала мама. – Той натовп на платформi. Це хтось iз них.

– Коли йде багато порядних людей, серед них завжди ховаеться той, кому потрiбен мобiльний телефон гостя Одеси, – фiлософськи зазначив таксист. – Гаманець на мiсцi?

Бiлан-старший мовчки ляснув себе по внутрiшнiй кишенi.

– Так слухайте сюди: вам ще пощастило! – вигукнув таксист. – Ви можете заплатити за свiй проiзд та ще й купити новий мобiльний телефон. Я навiть покажу, де е дешевше. Є одна фiрма, там працюе мiй брат. Ця фiрма себе не рекламуе, бо навiщо хорошiй фiрмi себе рекламувати? Я подзвоню йому, i вiн таки зробить вам хорошу знижку!

– Може, полiцiю гукнути? – обережно запропонувала мама.

– Мадам, я вас благаю! – картинно розкинув руки водiй. – Полiцiя не збирае краденi телефони! Злодiй навiть не придумае понести ваш телефон у полiцiю!

Максим витягнув iз кишенi свiй телефон, простягнув татовi. Бiлан-старший набрав по пам’ятi номер вкраденоi мобiлки, трошки послухав, вiдключився.

– Абонент не може прийняти дзвiнок, – промовив вiн.

– А ви хотiли, щоби ширмач[1 - Ширмач – кишеньковий злодiй (жаргон).] таки вiдповiв i подякував вам? – iронiчно запитав таксист. – Поiхали, все одно ви нiчого тут не вистоiте.

Визнавши правоту таксиста, Бiлани нарештi вмостилися в салонi таксi й поiхали куди треба. Про приiзд повiдомила мама – вона так само, як i Максим, вберегла свiй телефон. Але настрiй родини був остаточно зiпсований.

4. Ляпанцi справедливостi

Того ранку з Денисом Черненком нiчого не трапилося.

У халепу вiн вскочив по обiдi. Вiн навiть не очiкував, що може вскочити в серйозну халепу. Бо не надав особливого значення тiй виховнiй роботi, яку проводив серед Костика Жабинського з паралельного класу. Та все по порядку… не варто тепер забiгати наперед.

Отже, того четверга Денис, як завжди, зустрiв Оксану, i вони разом пiшли до школи. Такi взаемини хлопця i дiвчини не могли проскочити повз увагу однокласникiв i взагалi однолiткiв. Старшим ця парочка була глибоко до шмиги. Десяти- та одинадцятикласники вже давно пройшли через кпини пiдлiткового перiоду, i в iхньому оточеннi все вiдбувалося навпаки: не мати подружки чи приятеля для учнiв старших класiв було навiть непристойно. Смiялися з тих юнакiв, хто ходив сам i уникав стосункiв з протилежною статтю. Хлопцiв обстрiлювали дотепами явно та вiдверто, а в дiвчачому товариствi кожна ровесниця, яка ще не завела собi кавалера, обговорювалася тихцем у жiночих вбиральнях пiд час перерв.

З Черненка цiлком могли кепкувати. Ось тiльки мало хто наважувався: все ж таки Денис був спортсменом i мiг покарати будь-якого язикатого дотепника. Бiльше того, дехто навiть потай заздрив йому. Це ж треба: спортсмен дружить з лiдеркою популярного шкiльного музичного гурту.

Саме тому на великiй перервi Оксана вiдвела Дениса вбiк i стривожено сказала:

– Слухай, тут до мене двое хлопцiв з мого класу пiдходило…

– Чого хотiли? – суворо запитав Черненко.

– Нiчого особливого. Просили переговорити з тобою. Прямо до тебе чомусь не наважуються пiдходити, а до мене прийшли. Мовляв, скажи своему…

– Так i говорять – «своему»? – Черненка це потiшило.

– Ну, так, – щоки Оксани ледь порожевiли. Їхнi стосунки, виходить, офiцiйно визнанi в школi. Кожнiй дiвчинi, навiть пiдлiтку, приемно це усвiдомити.

– Так, далi що? – дiловито запитав Денис.

– Коротше, е в нашому класi такий собi Костик Жабинський. Нiчого особливого собою не являе…

– Знаю я, як вiн виглядае. Що з ним таке?

– З ним – нiчого. А ось хлопцi вiд нього вже стогнуть. Перестрiвае iх пiсля урокiв, вимагае вiддавати йому дрiбнi грошi.

– Вiддають?

– Вiддають, – зiтхнула Оксана. – Один було спробував не дати, так Жабинський такого ляща вiдважив, аж носа розбив бiдоласi.

Тепер настала черга Дениса зiтхати.

– А оцi твоi однокласники не можуть зiбратися гуртом i навiшати Жабинському триндюлiв? Їх же бiльше…

– Не суди всiх по собi, – повчально промовила Оксана, – не всi такi, як ти. Хтось не може битися, хтось просто не наважуеться вдарити людину. А загалом так завжди бувае: один сильний тримае в покорi кiлькох слабших за себе.

– Не такий цей Жабинський вже й сильний, – знизав пле

има Черненко. – Думаю, швидше, нахабний…

– Словом, хлопцi просять, аби ти за них заступився, – пiдвела рису пiд розмовою Оксана.

– Та я розумiю, – знову зiтхнув Денис. – Добре, покажу iм, як це робиться. Проведу з вашим Костиком пiсля урокiв виховну розмову, хай заспокояться.

Задоволена Оксана побiгла порадувати своiх приятелiв вдалим завершенням переговорiв. А Черненко теж був потiшений: он як, виявляеться, його поважають. Вже захисту просять.

Пiсля урокiв вiн порадив Оксанi йти додому самiй. Не треба, мовляв, iй дивитися, як вiдбуваються справжнi чоловiчi розмови. Дiвчина не заперечувала, знизала плечима i попросила ближче до вечора подзвонити iй, щоб розказати, як усе пройшло. Кивнувши, Черненко вiдпустив подругу i почав чекати, поки зi школи вийде Жабинський.

Костик з’явився хвилин через п’ять. Вiдважив запотиличника якомусь хлопцевi, щось суворо сказав iншому, показавши при цьому кулака, а тодi пiдхопив сумку на плече i, задоволений собою, подався додому. Денис пiшов за ним, намагаючись передчасно не привертати до себе уваги.

Коли Костик перейшов дорогу i завернув у найближчий двiр, Черненко пришвидшив крок i гукнув його.

– Е, стiй, чувак!

Жабинський зупинився, здивовано озирнувся на Дениса, перепитав:

– Я?

– Ти, ти, – кивнув Черненко, пiдходячи до нього впритул.

– Є проблеми? – байдуже поцiкавився Костик.

– У тебе, – в тон йому вiдповiв Денис.

– Навiть так?

– Отак, – кивнув Черненко. – Вiдiйдемо поговоримо? Чи боiшся?

– Тебе? – пхикнув Жабинський. – Давай, вiдiйдемо…

Хлопцi пройшли в тихий двiр i стали так, щоб опинитися з тильного боку будинку. Власне, будинок прикривав iх з одного боку, кущi, вкритi жовтавим листом – з iншого.

– Значить, так, Жабо, – Черненко навмисне вжив шкiльне прiзвисько Костика, якого той терпiти не мiг. – Грошi тепер у мами проси. Чи в батька. Чи в старшого брата, вiн у тебе е i навiть, здаеться, вже заробляе. Нiхто нi з класу, нi зi школи тобi бiльше викуп невiдомо за що приносити не буде. Розумiеш мене?

Жабинський, який був на пiвголови вищий за Черненка, подивився на нього одночасно з подивом i презирством.

– Оце салабони собi адвоката знайшли? Кого ти з себе корчиш, Чорний?

Денис, як i переважна бiльшiсть школярiв, теж мав прiзвисько. Але одна справа називатися Чорним – в принципi нiчого образливого. А iнша – називатися Жабою. Тому прiзвисько зовсiм не зачiпало Черненка.

– Слухай мене уважно, Жабо, – чiтко промовив вiн. – Це не твое дiло, кого я в даний момент захищаю. Якщо я хочу тебе попередити, попереджаю: бiльше нiяких вимагань грошей. Менi, – вiн тицьнув пальцем себе в груди, – такий розклад не подобаеться.

– А менi, – Жабинський, мавпуючи Дениса, тицьнув себе пальцем у груди, – на те, що тобi не подобаеться, плювати. Ось так.

І на пiдтвердження своiх слiв Костик насправдi плюнув у Дениса. Цiлився в обличчя – i влучив. Та ще й скривився в придуркуватiй посмiшцi: мовляв, просив – маеш, роби тепер, що хочеш.

На такий вияв нахабства й неповаги Денис Черненко просто не мiг не вiдповiсти. Сумка ковзнула з плеча на землю. Лiва рука стисла Костика за куртку на грудях, права перехопила правицю супротивника, вже занесену для удару. Вiдпустивши куртку, Денис зробив крок назад, потiм – незграбне танцювальне па, i, рвучко смикнувши нападника, повернув його спиною до себе. Рука, таким чином, заломилася назад, Костик зойкнув вiд болю i мимоволi опустився на колiна. Цей больовий прийом Черненко свого часу довiв до автоматизму.

– Отак, значить? – гнiвно запитав вiн. – Отак ми говорити з тобою далi будемо?

– Пусти… козел… – скрегочучи зубами, прошипiв Жаба.

– Треба сказати дядьковi чарiвне слово, – промовив Денис. – Знаеш чарiвнi слова?

– Пусти… бiгом… бо…

– Що – «бо»? Бо-бо? Болить? Чарiвнi слова згадуй, недоумку!

– Б-будь ласка… – простогнав Костик.

– Ось так, – Черненко послабив хватку.

Жабинський звiвся на рiвнi ноги. Рвучко пiдтягнувши противника до себе, Денис витер обличчя його курткою, а тодi, трошки повагавшись, вiдважив йому хльосткого ляпанця.

– Маеш раз, – Денис за мить хльоснув Костика ще й по другiй щоцi. – Маеш два. А це тобi, аби щоб назавжди знав, як плюватися. Маеш три!

Останнiй ляпанець свiдомо прийшовся по губах. Удар вийшов надто сильним: з розбитоi нижньоi губи заструменiла цiвка кровi. Пустивши противника, Черненко промовив:

– Закон такий – до першоi кровi битися. Вважай, тобi пощастило. Тепер бiжи додому i добре запам’ятай, що я тобi сказав.

Жабинський хотiв щось сказати, але промовчав. Витерши кров тильним боком долонi, повернувся i подався геть. А Денис, задоволений вiдновленням справедливостi, пiдхопив сумку i пiшов у iнший бiк – додому.

Як i обiцяв, ближче до вечора подзвонив Оксанi. Не вдаючись у подробицi, сказав: все в порядку, бiльше Жаба нiкого не зачепить. Домовилися зустрiтися, як завжди, завтра – ввечерi Оксана саме збиралася на репетицiю, а Денисовi треба було допомогти мамi з молодшими.

Спати вiн того вечора лягав, цiлком задоволений с

бою. Вiн навiть не пiдозрював, у яку халепу встиг ускочити, i не знав, скiльки неприемностей принесе йому завтрашнiй день.

5. Катя i катакомби

У той самий час, коли в Киевi Денис Черненко поновлював справедливiсть i виховував Костика Жабинського, в Одесi Максим Бiлан познайомився з однiею дуже цiкавою людиною.

Хоч день почався з неприемного випадку на вокзалi, бiльше нiчого незвичайного того дня не трапилося. Навпаки, вiдбувалися виключно позитивнi речi. Бiлани навiдали своiх родичiв – Джона та Людмилу Говардiв. Сестри обнялися, Бiлан-старший та Джон мiцно потиснули один одному руки. Нога дядька Джона вище колiна була закута в бiлоснiжний гiпс, тому вiн сидiв на лiжку, пiдклавши пiд спину кiлька подушок. Джоновiй бабусi-одеситцi, на жаль, краще не стало, але й вона намагалася вийти до гостей. Жiнки почали спiльними зусиллями вмовляти ii залишатися в лiжку, переконуючи, що вони й без неi зроблять справжнiй форшмак[2 - Форшмак – гаряча страва з рубленого м’яса, яку запiкають iз картоплею, оселедцем, сметаною, цибулею та перцем. Дуже популярна в старих одеських родинах.] – бабуся зберiгала фамiльний рецепт. Словом, у квартирi стояв звичайний одеський гармидер.

Максим, якому родичi ставили традицiйнi запитання типу: «як справи?», «як школа?» i «коли вже одружуватися будеш?», вже почав нудитись. Насправдi про нього дуже швидко всi забули. Мама з сестрою окупували кухню i про щось плiткували. Дядько Джон з Бiланом-старшим обговорили проблеми сучасноi «золотоi» молодi, яка не лише в Украiнi, а й в Америцi так само iздить без правил, пiсля чого сiли грати в шахи. Бабусi зробили укол, i вона задрiмала, погодившись, що двi жiнки на однiй кухнi гiрше, нiж одна, але краще, нiж три. Телевiзор Максима якось не приваблював.

Потiм сталося те, чого хлопець найбiльше боявся: на нього почали звертати особливу увагу. Тьотя Люда, помiтивши, що племiнник вiдверто нудьгуе, сказала з якимись урочистими нотками в голосi:

– Ось я як вiдчувала, Максику! На обiд запросила свою тутешню приятельку, вони в сусiдньому будинку живуть.

– Вони? – перепитав Бiлан.

– З донькою, – кивнула тьотя Люда. – Знаеш Аллу Котовську? – запитала вона в сестри.

– Не близько, – вiдповiла Максимова мама. – Але ти вже не раз казала про неi. Якийсь унiкальний випадок чи що там таке…

– Для нашого часу справдi унiкальний, – погодилася тьотя Люда. – Навiть в Америцi таке не часто зустрiнеш. Вони жили в Киевi, i раптом Аллi запропонували тут, в Одесi, непогану роботу – кафедру в Одеському унiверситетi. Вона в нас iсторик за освiтою i фахом. А Одеса – тут же непочатий край для дослiдника! Чоловiк ii вперся рогом: нi, та й усе! Мовляв, з твоiми знаннями кар’еру можна i в Киевi зробити. Алла – одеситка, це розумiти треба. Слово за слово – забрала доньку i два роки тому перебралася сюди, живе тепер у батькiвськiй квартирi, з ними разом. Але, – тьотя Люда зробила паузу, – iз чоловiком не розлучилася. Живуть на два мiста. На канiкули Катя iздить до тата. Власне, – тьотя Люда зробила ще одну паузу, – вони прийдуть до нас проситися. Алла хоче, щоб ми Катю до Киева з собою завезли.

– Зараз же не канiкули, – зауважила мама.

– У тому-то й справа. Батьки вирiшили, що Катi краще вчитися в Киевi. Набридло на два мiста жити, складно це. Та й родина ж не сварилася. Дiвчина-пiдлiток, Максимового вiку. Краще знову об’еднуватися. Тим бiльше, що там, в унiверситетi, почалися якiсь проблеми… А… для чого я вас цим усiм вантажу? – вiдмахнулася сама вiд себе тьотя Люда. – Катю треба завезти в Киiв, у понедiлок вона починае вчитися в тамтешнiй школi. Алла влаштовуе тут всi своi справи i вже за тиждень так само повернеться до Киева. Допоможете?

– В машину ми всi влiземо? – поцiкавилася Максимова мама.

– Ми ж завжди беремо мiнi-вен[3 - Мiнi-вен – мiкроавтобус.], – сказала тьотя Люда. – Мiсця всiм вистачить.

– Тодi не бачу проблем. Заодно Максимовi буде з ким спiлкуватися.

Бiлан не був у захватi вiд того, що дорослi ось так, запросто, вирiшили за нього, з ким йому треба спiлкуватися, а з ким – нi. Проте, подумавши, списав подiбнi думки на свiй загалом поганий настрiй, який спричинила не зовсiм комфортна ситуацiя довкола друзiв. І, набравшись терпiння, вирiшив поводитися, як мiнiмум, чемно.

Коли тiтчина приятелька Алла Котовська таки прийшла, привiвши з собою доньку, i всi сiли за стiл, вмостивши за ним навiть Джона з його гiпсом, Максим зробив висновок: спiльноi мови вiн iз Катею Котовською не знайде так само, як не змiг знайти ii свого часу з Оксаною Дорошенко. З чого зробив висновок: вiн, очевидно, взагалi не вмiе спiлкуватися з дiвчатами.

– Менi мама сказала, що ти вiдмiнник i якийсь там шаховий чемпiон, – заговорила до нього Катерина, коли дорослi зовсiм забули про них, поринувши у своi дорослi розмови.

– То й що? – дещо агресивно вiдповiв Максим.

– Нiчого особливого. Просто мама казала, що я повинна вiд тебе чогось навчитися.

– Нiчого ти не повинна, – мовив Бiлан.

– Це ти мамi моiй поясниш! Вона все вважае, що мен

тут, в Одесi, нема достойноi компанii. А менi з ii достойниками нудно! – тепер у голосi Катерини чувся виклик. – Нiхто з них, скажiмо, нiколи не хотiв переплисти море.

– Це неможливо навiть для чемпiона свiту з плавання, – сказав Максим.

– Бачиш! – переможно вигукнула Катя. – Тому такi правильнi зануди-розумники, як ти, нi на що цiкаве й не здатнi! Я цього лiта пробувала переплисти море! Зловили зануди-рятувальники, але я ж хоч спробувала! Знаеш, як це цiкаво – спробувати зробити щось неможливе.

– По-моему, – обережно почав Бiлан, – це просто дурня. Якщо наперед знаеш, що справа твоя закiнчиться поразкою, для чого ii починати й витрачати свiй час?

– Нещаснi ви люди! – зробила висновок Катерина. – Ти i такi, як ти. Знаеш приказку: «Щасливi не дивляться на годинник?» Отож-бо: у вас все за годинником, за розкладом, нудно i невесело! А я, коли чимось захоплюся, за годинником не стежу. Та в мене його i нема! А в тебе – ось! – Катя переможно ляснула Максима по лiвiй руцi, зап’ясток якоi обвивав шкiряний ремiнець механiчного годинника. – Ти його ще й акуратно заводиш в один i той самий час!

Максим хотiв уже розказати iй про деякi випадки зi свого життя, проте вчасно прикусив язика. Виглядатиме, що вiн виправдовуеться. До того ж, вона не повiрить анi в iсторiю про полювання на привида, анi в iсторiю про викрадення доньки Короля, i тим бiльше – у викриття Плазуна з його колекцiею гадiв. Бiльше того, ще почне вважати його не просто киiвським «ботанiком», а i зарозумiлим хвальком.

Йому з лаврськоi дзвiницi плювати на те, ким його вважатиме одеське мрiйливе дiвчисько, яке хоче буди щонайменше Індiаною Джонсом[4 - Індiана Джонс – герой серii пригодницьких фiльмiв американського режисера Стiвена Спiлберга, дослiдник старожитностей. Часто заради цього ризикуе власним життям, хоча з усiх карколомних пригод виходить цiлим та неушкодженим. Цього героя постiйно грае американський актор Гаррiсон Форд.]. Йому просто не хотiлося доводити подiбним дiвчиськам, що пригоди та випробування – справа чоловiкiв. І при цьому не кожен, кому вдаеться в певнi моменти життя бути героем, мусить виглядати, як типовий герой з картинки.

– Мовчиш? – Катя смикнула його за лiкоть.

– Думаю, – Максим зараз сказав чисту правду.

– І про що ж ти думаеш?

– Обдумую твоi слова, – якомога байдужiше вiдповiв вiн. – Насправдi ти хочеш здаватися такою собi неправильною, незалежною та самостiйною. Всi довкола тебе зануди. Знаеш, чому? Бо не мають особливого бажання тебе розважати, отак! – вiн переможно глипнув на Катерину.

– Вмiете ви, мудрагелi, слiвце завернути, – гмикнула вона. – Коли до дiла доходить…

– І яке ж у тебе дiло?

– А таке! Скажiмо, слабо тобi в катакомби залiзти? Не в тi, про якi всiм вiдомо, а туди, куди ще людська нога не ступала? Я знаю такi мiсця! Залiзеш у звичайний пiдвал, а вилiзеш у катакомбах. Ну, слабо? Чи в матусi дозволу запитаеш? Або будеш на своему комп’ютерi прораховувати ймовiрнiсть успiху такоi експедицii?

Їi слова звучали зухвало й задирливо. Максим пiсля таких заяв просто не мав права вiдмовитись.

– Хоч зараз! – промовив вiн.

– Зараз не вийде. Краще завтра зранку. Ти не в школi, я теж, все одно з понедiлка в якусь вашу киiвську ходитиму. Зустрiчаемося рано на розi, – i не стрималася, додала знущальним тоном: – Поснiдати не забудь…

6. Денисова проблема

Ранок п’ятницi почався для Черненка як завжди.

Зустрiвши Оксану i, як повелося, взявши в неi сумку, вiн усю дорогу до школи слухав ii плани стосовно осiннього концерту. «Гурт Тiни» збирався виступити в Будинку школярiв, пiдготувавши кiлька нових пiсень. Таким чином, казала Оксана, вони збиралися вiдзвiтувати за своi лiтнi фестивальнi мандри.

Тепер вона хотiла, щоб Денис порадив, як зробити: погодитися виступити в серединi жовтня чи домовитися так, щоб пiдiгнати концерт пiд Геловiн[5 - Геловiн – старовинне свято кельтiв, символiзуе прихiд зими, а заразом – темних сил. Мае iншу назву – День Усiх Святих i традицiйно мiстичну символiку.]. Цей день припадае на канiкули, i Оксана недарма боялася, що пiд час осiннiх канiкул слухачi знайдуть краще заняття, нiж бавитися в Будинку школярiв, навiть на таке цiкаве i ще не зовсiм звичне свято.

Черненко, хоча й багато чув про Геловiн, але чесно признався Оксанi, що не зовсiм розумiе, що це за свято i для чого воно. Звичайно, аби зараз з ними був Бiлан, вiн мiг би пояснити це краще – саме тому Денис не запитав би про це в Максима. Оксанi ж вiн не соромився признатися в тому, що чогось не знае. Дiвчина заходилася пояснювати, i так вони зайшли до школи.

Щойно вони попрощалися i розiйшлися по класах, як до восьмого «А» зайшла класна керiвничка Ганна Павлiвна. Вибачившись перед iсториком, який тiльки-но почав урок, вона швидко оглянула присутнiх, зупинила погляд на Денисовi i сказала:

– Черненко, ходiмо зi мною.

– Що я зробив? – вирвалося в хлопця.

– Чому вiдразу «зробив»? – голос Ганни Павлiвни звучав аж надто спокiйно. – Не треба одразу виправдовуватися, Черненку, 

це вже багато про що говорить. Ходiмо зi мною, директор викликае.

Дивно, але ця iнформацiя раптом заспокоiла Дениса. Пiсля другоi сутички з Анатолiем Федоровичем, яка вiдбулася лише три тижнi тому i завершилася iхнiм з Бiланом трiумфом, Черненко добре знав: такий горiшок, як вiн, Плазуну не по зубах. Директор пiсля певних подiй навiть не наважиться заподiяти комусь iз друзiв якусь пiдлянку. Тому за класною керiвничкою пiшов смiливо й гордо.

Директор чекав у кабiнетi. І вiн був не сам. У кутку пiдпирав стiну Костик Жабинський, губи якого були чомусь намащенi зеленкою по краях. Ба бiльше: пiд оком сяяв здоровенний червоно-фiолетовий фiнгал. Цi «прикраси» доповнювали його загальний пожмаканий вигляд. На стiльцi бiля директорського столу сидiла сувора жiнка у дiловому брючному костюмi.

Вона змiряла Черненка поглядом, сповненим неприхованоi лютi. Сам Плазун, навпаки, не приховував трiумфу. В такому гарному настроi Денис директора давно не бачив.

– Зачинiть дверi, Ганно Павлiвно, – попросив Анатолiй Федорович, i коли класна керiвничка виконала його прохання, урочисто мовив: – Так, усi в зборi. І ось, шановнi, маемо потерпiлого, маемо його маму, маемо винуватця i маемо класного керiвника цього негiдника. Що ти хочеш нам усiм сказати, Черненку?

– Я? – Денис перевiв погляд з Плазуна на Жабу, потiм – на його сувору маму. – Нiчого. Що треба говорити?

– Чому ти вчора напав на свого товариша? – Плазун кивнув на принишклого Костика.

– Вiн менi не товариш, – спокiйно вiдповiв Черненко. – Бiльше того: я навiть не думав, що мужчина побiжить скаржитися мамi.

– А вiн наха-ба до того ж… – протягнула Жабинська, дивлячись через Денисову голову на Ганну Павлiвну.

– Хлопчик з неповноi родини, я вам уже пояснювала, – класна керiвничка намагалася триматися спокiйно. – Всi дiти в iхньому вiцi важкi, а тут ще родиннi обставини…

При Черненковi вперше так вiдверто обговорювали його особисте родинне життя. Це йому дуже не сподобалося. Окрiм того, вiн так i не зрозумiв, до чого це все йде.

– Хлопчик? – скривила кутик рота в iронiчнiй посмiшцi Жабинська. – Пiсля того, що вiн зробив, – досi хлопчик? Вiн у вас малолiтнiй бандит! І якщо ця справа не буде залагоджена до понедiлка, я пiдключу всi своi зв’язки, щоб цей бандит опинився там, де йому саме мiсце. В колонii! Серед таких, як сам, малолiтнiх бандитiв!

– Хто бандит? – Денисовi набридло стримуватися. – А ваш Жаба – не бандит? Ви в нього питали?

– Хто Жаба?! – Костикова мама повiльно пiдвелася зi стiльця.

– Спокiйно! – Плазун iз задоволенням узяв на себе роль справедливого миротворця, ставши мiж дорослою жiнкою й обуреним пiдлiтком. – Зараз ми в усьому розберемося i на все отримаемо пояснення. Присядьте, будь ласка.

Жабинська пирхнула, але знову сiла. Директор повернувся до Дениса, схрестив руки на грудях i почав допит.

– Вчора пiсля школи у вас була бiйка з товаришем?

– Не товариш вiн менi! – вперто вiв свое Черненко.

– Нехай так, – погодився директор. – Отже, бiйка у вас була?

– Провчив його трохи, – визнав Денис. – Тiльки вiдразу кажу: око Жа… гм, цьому типовi десь у iншому мiсцi пiдбили. Мабуть, когось вiн ще дiстав.

– Виходить, ти визнаеш, що побив Костянтина? – перепитав директор.

– Вiн плюнув менi в обличчя. Я дав йому по губах. Ось i вся бiйка.

– Ти мало не зламав йому руку! – втрутилася Жабинська-мама.

– Прийомчик для новачкiв. Нiчого страшного. Заживе. Ви знаете, що ваш Костик сам пiсля школи виробляе? Ти не хвастався? – Денис глянув на Жабу.

Директор зiтхнув.

– Ти, Черненко, спортсмен. Сильнiший за Костянтина. І ти напав на нього вчора пiсля урокiв, викрутив руку, розбив губу, вдарив у обличчя…

– Кажу ж вам: фiнгал не вiд мене! – викрикнув Денис.

– Ти визнав частину провини. Май смiливiсть визнати ii повнiстю, – гарний настрiй Плазуна раптом кудись подiвся. – Потiм ти пограбував свого товариша. Ти звелiв йому принести двiстi доларiв, iнакше обiцяв далi бити його кожен день. І Костянтин винiс цi грошi з дому. Чому саме двiстi доларiв, Черненку? Ти хоч раз у життi тримав у руках таку суму? І чи збирався ти на цьому зупинитись? Чого мовчиш? Думав, тобi все так минеться? Зi мною, Черненку, такi штучки не пройдуть! У моiй школi такого не буде, зрозумiв мене?

Плазун ще щось кричав, але Денис його вже не чув. У вухах задзвенiло, i цей дзвiн глушив усi директорськi слова. Вiн був справдi приголомшений i не мiг повiрити в те, що все це вiдбуваеться насправдi i вiдбуваеться саме з ним.

– Я… – вiн спробував ковтнути грудку, яка звiдкiлясь взялася в його горлi. – Я… не…

– Не брав? – глузливо перепитав директор. – Не бив? Чи що ти ще хочеш сказати зараз у свое виправдання? Тут трое дорослих людей. З них двое – твоi вчителi. І побитий та пограбований тобою товариш, який готовий зараз повторити моi слова. Готовий, шановний? – Плазун повернувся до Жаби.

Той закивав головою, причому з такою силою, що в Дениса склалося враження: голова заважае Костику, i вiн швидше хоче скинути ii з плечей.

– Вiн поб

в мене… – пробелькотiв Жабинський. – Вимагав грошi. Лякав… Типу, скажу комусь – йому нiчого не буде, бо нiхто не повiрить… А вiн мене потiм зовсiм пригнобить…

– Я йому вiрю! – розвiв руками Анатолiй Федорович. – І батьки йому вiрять. Тому мама учня i прийшла спочатку сюди, а не вiдразу побiгла в полiцiю. Вона хоче домовитися з тобою, Черненко. Слухаеш мене, уважно слухаеш?

Денис кивнув головою: йому забракло слiв.

– Значить, так. Сьогоднi п’ятниця. Починаючи вiд цього часу, тобi даеться три доби на роздуми. Ти повертаеш грошi негайно, якщо ще не встиг iх витратити. Або знаходиш за вихiднi, якщо вже витратив. У недiлю ввечерi не буде грошей – у понедiлок зранку Жабинськi звертаються в полiцiю, а я iм пораджу, куди й до кого. Три доби, Черненко. Затямив? Рахувати вмiеш?

7. Допомоги не буде

Такого жорстокого удару Денис Черненко не отримував ще нiколи.

Повернувшись на урок, вiн не змiг приховати стану, у якому звичайно перебувае переможений. Цим самим вiн негайно привернув до себе загальну увагу, не стримався – попросився в учителя iсторii вийти i до кiнця уроку просидiв у чоловiчому туалетi. Весь цей час вiн намагався думати, та жодних думок у голову не приходило.

Насилу дочекавшись перерви, Денис негайно розшукав Оксану.

– Де тi твоi двое? – запитав, нiчого не пояснюючи.

– Якi двое? – не зразу зрозумiла дiвчина.

– Ну, якi менi вчора на Костика Жабу скаржилися. Де вони?

Черненко викрикнув останню фразу так голосно, що Оксана вiдсахнулася, а на них вiдразу почали озиратися.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Ширмач – кишеньковий злодiй (жаргон).

2

Форшмак – гаряча страва з рубленого м’яса, яку запiкають iз картоплею, оселедцем, сметаною, цибулею та перцем. Дуже популярна в старих одеських родинах.

3

Мiнi-вен – мiкроавтобус.

4

Індiана Джонс – герой серii пригодницьких фiльмiв американського режисера Стiвена Спiлберга, дослiдник старожитностей. Часто заради цього ризикуе власним життям, хоча з усiх карколомних пригод виходить цiлим та неушкодженим. Цього героя постiйно грае американський актор Гаррiсон Форд.

5

Геловiн – старовинне свято кельтiв, символiзуе прихiд зими, а заразом – темних сил. Мае iншу назву – День Усiх Святих i традицiйно мiстичну символiку.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить