Оголошено вбивство
Агата Крiстi

Мiс Марпл
Оголошення в щоденнiй газетi неабияк заiнтригувало мешканцiв англiйськоi провiнцii: iх запрошено на дивну виставу – вбивство. Охочi подивитися на це, а iх виявилося чимало, певно, забули, що весь свiт – театр, а люди в ньому – актори, а не глядачi. Тож ролi жертв уже розподiлено…

Тiльки старенькiй мiс Марпл до снаги викрити загадкового постановника кривавоi драми.

Агата Крiстi

Оголошено вбивство

Передмова

Агату Крiстi знають у всьому свiтi як королеву детективу. Близько мiльярда примiрникiв ii творiв продано англiйською мовою, ще один мiльярд – у перекладi 100 iноземними мовами. Вона – найпопулярнiший автор усiх часiв i всiма мовами, а за кiлькiстю видань поступаеться лише Бiблii та доробку Шекспiра. Вона – автор 80 детективних романiв та збiрок оповiдань, 19 п’ес i 6 романiв, опублiкованих пiд iм’ям Мерi Вестмейкот.

Перший роман Агати Крiстi – «Таемнича пригода в Стайлзi» – був написаний наприкiнцi Першоi свiтовоi вiйни, у якiй письменниця брала участь, перебуваючи у волонтерському медичному загонi. У цьому романi вона створила образ Еркюля Пуаро – маленького бельгiйського детектива, якому судилося стати найпопулярнiшим героем у лiтературi детективного жанру пiсля Шерлока Холмса. Цей роман був опублiкований у видавництвi «Бодлi-Гед» у 1920 роцi.

Пiсля цього Агата Крiстi щороку видавала по книжцi, а в 1926 роцi написала свiй шедевр – «Убивство Роджера Екройда». То була ii перша книжка, опублiкована видавництвом «Колiнз», що започаткувала плiдну й ефективну спiвпрацю автора з видавництвом, яка тривала 50 рокiв i спричинилася до створення 70 книжок. «Убивство Роджера Екройда» стало також першою книжкою Агати Крiстi, яка була iнсценована – пiд назвою «Алiбi» – й успiшно поставлена на сценi одного з лондонських театрiв Вест-Енду. «Пастка на мишей» – найславетнiша п’еса письменницi – була вперше поставлена в 1952 р. i не сходить зi сцени протягом найтривалiшого часу в iсторii театральних вистав.

У 1971 р. Агата Крiстi отримала титул Дами Британськоi Імперii. Вона померла в 1976 р., а кiлька ii творiв вийшли друком посмертно. Найуспiшнiший бестселер письменницi – «Сонне вбивство» – з’явився друком дещо згодом у тому ж таки роцi, пiсля чого вийшли ii автобiографiя та збiрка оповiдань «Останнi справи мiс Марпл», «Пригода в затоцi Поленза» й «Поки тривае свiтло». У 1998 р. «Чорна кава» стала першою з п’ес Агати Крiстi, на сюжетi якоi iнший автор, Чарлз Осборн, побудував свiй роман.

Присвячуеться Ральфовi та Ен Ньюмен, у чиему домi я вперше з приемнiстю прочитала «Прекрасну смерть»

Роздiл перший

Оголошено вбивство

І

Щоранку вiд о пiв на восьму до пiв на дев’яту, крiм недiль, Джоннi Бат об’iздив на велосипедi село Чипiнг-Клегорн, голосно насвистуючи крiзь зуби, зупинявся бiля кожного будинку чи котеджу й засовував до поштовоi скриньки тi вранiшнi газети, якi господар передплатив у мiстера Тотмена, власника газетного кiоску на Гай-стрiт. Так, полковниковi та мiсiс Істербрук вiн привозив «Таймс» i «Дейлi Грефiк», мiсiс Светенгем – «Таймс» та «Дейлi Воркер», мiс Гiнчклiф та мiс Мергатройд – «Дейлi Телеграф» i «Нью-Кронiкл», мiс Блеклок – «Телеграф», «Таймс» i «Дейлi Мейл».

У всi цi будинки й практично в кожен дiм у Чипiнг-Клегорнi вiн щоп’ятницi доставляв також по примiрнику мiсцевоi газети «Норт-Бенгем Ньюс енд Чипiнг-Клегорн Газет», яку в селi називали просто «Газетою».

Отже, щоранку в п’ятницю, скинувши побiжним поглядом на заголовки в однiй iз центральних газет

(Мiжнародна напруженiсть зростае! Сьогоднi вiдбудеться Асамблея ООН! Полiцiя шукае вбивцю бiлявоi машинiстки! Три шахти простоюють. Двадцять трое людей померли вiд харчового отруення в готелi «Сiсайд» i таке iнше.),

бiльшiсть жителiв Чипiнг-Клегорна нетерпляче розгортали «Газету» й поринали в мiсцевi новини. Пiсля побiжного погляду на роздiл листiв (де знаходили свiй повний вираз люта ненависть i ворожнеча) дев’ятеро з десятьох передплатникiв починали уважно читати приватнi оголошення. Тут уперемiш друкувалися повiдомлення про продаж нерухомоi власностi та про розшук осiб, пiдозрюваних у скоеннi злочину, про винайм домашнiх робiтниць, про собак, про свiйських тварин i птицю – одне слово, усе те, що могло зацiкавити жителiв невеличкого села Чипiнг-Клегорн.

П’ятниця 29 жовтня не була винятком.

ІІ

Мiсiс Светенгем вiдкинула з чола своi гарненькi сивi кучерi, розгорнула «Таймс», ковзнула тьмяним поглядом по сторiнцi лiворуч, дiйшла висновку, що «Таймс», за своiм звичаем, приховуе цiкавi новини в такий спосiб, що шукати iх марно, скинула оком на iнформацiю про народження, одруження та смертi, придiливши найбiльшу увагу повiдомленням про смерть; потiм, виконавши в такий спосiб свiй обов’язок, вiдклала «Таймс» i нетерпляче схопила «Чипiнг-Клегорн Газет».

Коли через хвилину до кiмнати увiйшов ii син Едмунд, вона вже цiлком заглибилася в читання приватних оголошень.

– Доброго ранку, любий, – сказала мi

iс Светенгем. – Смiдлi продають свiй «даймлер». Вони купили його ще в тридцять п’ятому – давненько вже, хiба нi?

Син щось буркнув пiд нiс, узяв двi вудженi рибини, налив собi фiлiжанку кави, сiв за стiл i розгорнув «Дейлi Воркер», яку прихилив до тостера.

– «Продаються цуценята бул-мастифа», – прочитала вголос мiсiс Светенгем. – Бiгме, не розумiю, як люди примудряються сьогоднi годувати великих собак, – я справдi не розумiю… Ти диви, Селiна Лоренс знову шукае собi кухарку. Якби вона звернулася до мене, я сказала б iй, що давати такi оголошення в газетах – тiльки час марнувати. Вона не повiдомляе своеi адреси, а дае тiльки номер поштовоi скриньки – якби вона порадилася зi мною, я сказала б iй, що це фатальна помилка, слуги нинi зголошуються лише на тi повiдомлення, де названо адресу працедавця. І вимагають, щоб ii було названо зрозумiло й чiтко… «Штучнi зуби» – диво та й годi, чому сьогоднi такий попит на штучнi зуби? «Надзвичайно низькi цiни… Чудовi цибулини. Наш найкращий сорт». Якщо вони справдi найкращi, то чому цiни на них низькi?… А ось де: «Дiвчина шукае цiкаву посаду. Хоче подорожувати». Диви-но, яка розумна! А хто не хоче подорожувати?… «Такси…» Менi нiколи не подобалися такси – i не тому, що це собака нiмецький, ми давно вже подолали упередження проти нiмцiв – просто вони менi не подобаються та й годi. Так, мiсiс Фiнч, чого вам треба?

Дверi прочинилися, й у них просунулися голова й тулуб жiнки з похмурим виразом обличчя, в потертому оксамитовому беретi.

– Доброго ранку, мем, – сказала мiсiс Фiнч. – Ви дозволите менi тут прибрати?

– Зачекай. Ми снiдаемо, – сказала мiсiс Светенгем. – Ще не закiнчили снiдати, – додала вона тоном вибачення.

Скинувши поглядом на Едмунда та його газету, мiсiс Фiнч зневажливо пирхнула й зачинила дверi.

– Я тiльки почав снiдати, – сказав Едмунд, а його мати зауважила:

– Лiпше ти не читав би тiеi жахливоi газети, Едмунде. Мiсiс Фiнч терпiти ii не може.

– Не розумiю, що мае мiсiс Фiнч до моiх полiтичних поглядiв.

– Якби ти бодай належав до робiтникiв, – пояснила свою думку мiсiс Светенгем. – А ти взагалi нiчого не робиш.

– Це велика неправда, – обурено заперечив Едмунд. – Я пишу книжку.

– Я маю на увазi справжню роботу, – сказала мiсiс Светенгем. – А мiсiс Фiнч нам дратувати не можна. Якщо вона почне нас недолюблювати й перестане приходити, де ми знайдемо iншу хатню робiтницю?

– Ми дамо оголошення в «Газету», – сказав Едмунд, посмiхаючись.

– Я вже тобi сказала, це нiчого не дасть. Тепер, якщо в родинi немае староi няньки, яка робить усю домашню роботу й готуе на кухнi, то справи в такоi родини кепськi.

– А чому тодi в нас немае староi няньки? Чому ти не подбала, щоб вона була в мене? Про що ти думала?

– У тебе була iндiйська нянька, любий.

– Ти виявилася непередбачливою матiр’ю, – промурмотiв Едмунд.

Мiсiс Светенгем знову поринула в хащi приватних оголошень.

– «Продаеться не нова газонокосарка». Цiкаво… Господи, що за цiна!.. Знову такси… «Напиши менi або якось дай знати про себе, я в розпачi. Твiй Вовчик». Якими дурними прiзвиськами люди iнодi себе називають!.. «Продаються цуценята кокер-спанiеля». Ти пам’ятаеш нашу любу Сьюзен, Едмунде? Вона була кмiтливiша за деяких людей. Розумiла кожне слово, яке ти iй скажеш… «Продаеться буфет у стилi шератон. Справжня сiмейна релiквiя. Мiсiс Лукас, «Даяс-Хол»…» Яка ж вона брехлива, ця жiнка! Шератон, ви тiльки подумайте!..

Мiсiс Светенгем зневажливо пирхнула й стала читати далi:

– «Усе було помилкою, моя люба. Але кохання не вмирае. У п’ятницю, як завжди. Дж.»… Певно, якiсь закоханi, що посварилися – а може, це потаемна мова злодiiв, тобi не здаеться? Знову: «Продаються цуценята такси»… Менi здаеться, люди трохи схибнулися на розведеннi такс. Адже iснують iншi породи собак. Твiй батько Симон розводив манчестерських тер’ерiв. Якi то були гарненькi цуцики! Менi до вподоби тi собаки, що мають довгi ноги… «Дама, яка виiздить за кордон, продасть свою яхту з двома шикарними каютами»… не зазначено анi розмiру, анi цiни… «Оголошуеться шлюб…» – нi, Едмунде, не шлюб, а вбивство. Що, що? Едмунде, Едмунде, послухай-но, я вперше бачу таке…

«Оголошуеться вбивство, яке вiдбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Лiтл-Педоксi» о пiв на сьому вечора. Запрошуемо до участi всiх знайомих та друзiв».

– Едмунде, чи таке може бути?

– Що ти сказала? – запитав Едмунд, пiднявши погляд вiд своеi газети.

– Вiдбудеться вбивство, призначене на п’ятницю 29 жовтня… Едмунде, це ж сьогоднi.

– А дай-но гляну.

Син узяв газету в матерi з рук.

– Але що б це могло означати? – запитала мiсiс Светенгем iз цiкавiстю в голосi.

Едмунд Светенгем потер перенiсся з виразом сумнiву.

– Ідеться про якусь вечiрку, думаю. Гра у вбивство – чи щось таке.

– Ну, знаеш, – не погодилася з ним мiсiс Светенгем. – Це надто кумедно й трохи по-дурному давати в газетi таке оголошення. Зовсiм не схоже на Летицiю Блеклок, що завжди здавалася менi жiнкою з надзвичайно тверезим розумом.

– А може, на неi впл

нули тi веселi юнi створiння, що оселилися в ii домi?

– Це надто пiзне оголошення, чи не так? Сьогоднi. Ти думаеш, запрошують i нас?

– Тут сказано: «Запрошуемо до участi всiх знайомих та друзiв», – зазначив син.

– Знаеш, менi зовсiм не до вподоби ця новочасна мода запрошувати людей, – рiшуче заявила мiсiс Светенгем.

– У такому разi не йди туди, мамо.

– Не пiду, – погодилася мiсiс Светенгем.

Запала мовчанка.

– Ти нарештi з’iси цю останню грiнку, Едмунде?

– Знаеш, мамо, я думав, що мое правильне харчування важить для тебе бiльше, анiж те, коли ця стара карга прибере зi столу.

– Тихше, любий, вона може тебе почути… Едмунде, а що вiдбуваеться, коли на вечiрцi грають у вбивство?

– Я, власне, точно не знаю… Вони приколюють на тебе папiрцi чи щось таке… Хоч нi, iх, здаеться, тягнуть iз капелюха. І хтось витягуе папiрець жертви, а хтось – детектива, а потiм вони вимикають свiтло, i хтось плескае тебе по плечу, а ти кричиш, падаеш i прикидаешся мертвим.

– А знаеш, це навiть цiкаво.

– А по-моему, збiса нудно. Я не пiду.

– Дурницi, Едмунде, – сказала мiсiс Светенгем iз твердою рiшучiстю в голосi. – Я пiду, а отже, i ти пiдеш зi мною. І нема про що тут балакати!

ІІІ

– Арчi, – сказала мiсiс Істербрук, звертаючись до свого чоловiка, – послухай-но!

Полковник Істербрук не звернув на неi уваги, бо вже давно роздратовано пирхав, читаючи якусь статтю в «Таймс».

– Головна бiда цих хлопцiв у тому, – сказав вiн, – що жоден не мае бодай приблизного уявлення про Індiю! Бодай приблизного!

– Я знаю, мiй любий, я знаю.

– Якби вони його мали, то не писали б таку нiсенiтницю!

– Я знаю, Арчi, але послухай ось це:

«Оголошуеться вбивство, яке вiдбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Лiтл-Педоксi» о пiв на сьому вечора. Запрошуемо до участi всiх знайомих та друзiв».

Вона замовкла i з переможним виглядом подивилася на чоловiка.

Полковник Істербрук у вiдповiдь глянув на неi поблажливо, але без найменшого iнтересу.

– Це гра в убивство, – сказав вiн.

– Справдi?

– Атож. – Вiн вiдiрвав погляд вiд своеi газети й провадив: – Мушу тобi сказати, це дуже цiкава гра, якщо вона правильно органiзована. Вона вимагае участi чоловiка, який добре знае правила. Ви тягнете жереб. Оголошують, що в кiмнатi присутнiй убивця, нiхто не знае, хто вiн. Вимикають свiтло. Убивця обирае жертву. Жертва рахуе до двадцяти, а тодi лунае передсмертний зойк. Пiсля цього береться до роботи той, кому випало бути детективом. Вiн усiх допитуе. Де вони були, що робили, – й у такий спосiб намагаеться з’ясувати, хто з них убивця. Атож, це дуже цiкава гра – у тому випадку, коли «детектив» бодай трохи знае про те, що таке полiцiйна робота.

– Як, наприклад, ти, Арчi. Адже ти брав участь у розслiдуваннi всiх найцiкавiших злочинiв, що мали мiсце в нашiй окрузi.

Полковник Істербрук поблажливо усмiхнувся i хвацько крутнув вуса.

– Так, Лоро, – промовив вiн. – Я справдi дещо iм пiдказав.

І вiн випростав плечi.

– Даремно мiс Блеклок не попросила, щоб ти допомiг iй розплутати й цю справу.

Полковник пирхнув.

– Але ж у неi зараз живе той молодий жевжик. Племiнником чи ким вiн там iй доводиться. Мабуть, то вiн ii намовив. Це ж треба додуматися – опублiкувати таке оголошення.

– Воно надруковане на шпальтi хронiки приватних подiй. Ми могли б його не помiтити. Це запрошення, чи не так, Арчi?

– Вельми дивне запрошення, я вважаю. Якщо й справдi в такий спосiб вони запрошують людей до себе, то на мене хай не розраховують.

– Не кажи такого, Арчi, – у голосi мiсiс Істербрук пролунали благальнi нотки.

– Якщо мене запрошують, то надто пiзно. Хiба вони не знають, що я можу бути зайнятий?

– Але ж ти не зайнятий, любий? – сказала мiсiс Істербрук, знизивши голос i в такий спосiб надавши йому переконливiшого звучання. – І я вважаю, Арчi, ти повинен пiти – хоч би для того, щоб допомогти бiдолашнiй мiс Блеклок виплутатися з халепи. Я переконана, вона сподiваеться на твою допомогу. Адже ти так багато знаеш про роботу полiцii та полiцiйнi процедури. Увесь ii задум зазнае краху, якщо ти не прийдеш i не пiдкажеш iй, як досягти успiху. Адже сусiдам треба допомагати!

Мiсiс Істербрук схилила набiк голову, струснувши волоссям, що було вiдбiлене пергiдролем.

– Якщо ти й справдi так думаеш, Лоро…

Полковник Істербрук знову крутнув свого сивого вуса з вельми поважним виглядом i поблажливо подивився на свою пухнасту маленьку жiночку. Мiсiс Істербрук була принаймнi на тридцять рокiв молодша за свого чоловiка.

– Якщо ти й справдi так думаеш, Лоро, – повторив вiн, – то я пiду.

– Гадаю, це твiй обов’язок, Арчi, – врочистим голосом промовила мiсiс Істербрук.

ІV

«Чипiнг-Клегорн Газет» принесли також до садиби «Боулдерс», де в трьох мальовничих, сполучених мiж собою котеджах жили мiс Гiнчклiф та мiс Мергатройд.

– Гiнч!

– Чого тобi, Мергатройд?

– Де ти?

– У курнику.

– Справдi?

Обережно ступаючи по високiй вологiй травi, Емi Мергатройд пiдiйшла до своеi подруги. Ця

остання, вдягнена у вельветовi штани та вiйськовий кiтель, готувала курям корм, нахилившись над тазом, огорнутим не вельми смачною парою, i розтираючи долонями сумiш зi звареного лушпиння картоплi та капустяних качанiв.

Вона обернула по-чоловiчому стрижену голову з обвiтреним обличчям i подивилася на подругу.

Емi Мергатройд, повненька жiнка з приязним виразом обличчя, була у твiдовiй спiдницi та в мiшкуватому яскраво-синьому пуловерi. Схожа на пташине гнiздо кучма ii сивого волосся була досить розкуйовджена, i вона геть засапалася.

– Ось послухай-но, – сказала вона, намагаючись перевести дух, – яке оголошення надрукувала «Газета» – що б це могло означати?

«Оголошуеться вбивство, яке вiдбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Лiтл-Педоксi» о пiв на сьому вечора. Запрошуемо до участi всiх знайомих та друзiв».

Дочитавши, вона замовкла, важко дихаючи, i чекала, коли подруга скаже свое авторитетне слово.

– Нiсенiтниця, – промовила Гiнчклiф.

– Це так, але що, ти думаеш, вона означае?

– Думаю, хтось забагато випив.

– Чи можна це сприймати як запрошення?

– Ми довiдаемося, що це означае, коли прийдемо туди, – сказала Гiнчклiф. – Хтось хильнув зiпсованого хересу, думаю. Ти лiпше не стiй на травi, Мергатройд. У тебе досi на ногах хатнi капцi. Вони вже просякли водою.

– Ой, лишенько! – Емi Мергатройд iз жалем подивилася на своi ноги. – Скiльки яець сьогоднi?

– Семеро. Ота клята курка досi квокче. Я мушу загнати ii в клiтку.

– Дивний спосiб запрошувати гостей, тобi не здаеться? – запитала Мергатройд, маючи на увазi оголошення в «Газетi», i якийсь дивний замрiяний смуток пролунав у тонi ii голосу.

Але подруга була злiплена з набагато твердiшого тiста. Уся ii увага була зосереджена на боротьбi з бунтiвливою птахою, а тому жодне газетне оголошення, хоч би яким воно було загадковим, не могло вiдвернути ii увагу.

Брьохаючи по багнюцi, вона копнула ногою зозулясту курку. У вiдповiдь пролунало голосне й обурене кудкудакання.

– Лiпше буде завести качок, – сказала мiс Гiнчклiф. – З ними набагато менше мороки.

V

– Диво та й годi! – сказала мiсiс Гармон, говорячи через стiл до свого чоловiка, превелебного Джулiана Гармона. – У мiс Блеклок готуються скоiти вбивство.

– Убивство? – запитав ii чоловiк iз легким подивом у голосi. – Коли?

– Здаеться, сьогоднi надвечiр… Атож, о пiв на сьому. О, як тобi не пощастило, любий, адже на той час тобi треба готуватися до конфiрмацii. А ти ж так любиш убивства!

– Я не зовсiм розумiю, про що ти говориш, Пампушко.

Мiсiс Гармон, яку звали Дiаною, але за пухке тiло та кругле личко ще змалечку прозвали Пампушкою, подала йому через стiл «Газету».

– Ось читай. Це там, де друкують оголошення про продаж старих фортепiано та штучних щелеп.

– Яке чудернацьке оголошення!

– А й справдi чудернацьке, – радiсно погодилася Пампушка. – Хто б мiг подумати, що мiс Блеклок захоплюеться вбивствами та iншими такими iграми? Думаю, молодi Сiмонси пiдкинули iй цю думку – хоча Джулiя Сiмонс не полюбляе вбивств, такi розваги здаються iй надто грубими. А проте дуже шкода, любий, що ти не можеш там бути. Хай там як, а я пiду й про все тобi розповiм, хоч i не маю особливого бажання туди йти, бо менi не до вподоби iгри, що вiдбуваються в темрявi. Вони мене лякають, i я щиро сподiваюся, що вбиватимуть не мене. Бо якщо хтось несподiвано покладе руку менi на плече й прошепоче: «Ти мертва», мое серце так стрепенеться, що я можу померти й насправдi. Ти думаеш, таке може статися?

– Нi, Пампушко. Я думаю, ти помреш старою, старою бабусею – разом зi мною.

– І ми помремо в один день i нас поховають в однiй могилi. Це було б чудово.

На думку про таку радiсну перспективу Пампушка розквiтла усмiшкою, вiд вуха до вуха.

– Та ти просто-таки променишся вiд щастя, Пампушко, – сказав ii чоловiк, усмiхаючись.

– А хто не почував би себе щасливим на моему мiсцi? – запитала Пампушка голосом, у якому проступали нотки певноi збентеженостi. – Адже я маю тебе, i Сьюзен, i Едварда, й усi ви любите мене, i вам байдуже, що я така дурненька… І сонце сяе так яскраво! І так приемно жити в такому великому й такому затишному домi!

Превелебний Джулiан Гармон окинув поглядом простору й порожню iдальню i кивнув головою з виразом сумнiву на обличчi.

– Деяким людям не вельми припало б до смаку жити в такому великому й недоладному домi, де гуляють протяги.

– А я люблю просторi кiмнати. Усi приемнi пахощi знадвору проникають сюди й залишаються тут. І можна почувати себе вiльно, залишати речi, де завгодно, все одно безлад не буде помiтний.

– Тут немае анi сучасного кухонного обладнання, анi центрального опалення. За таких умов тобi доводиться працювати дуже багато, Пампушко.

– І зовсiм нi, Джулiане. Я пiдхоплююся з лiжка о пiв на сьому, розпалюю вогонь пiд казаном, метнуся туди, метнуся сюди, i до восьмоi години вже все зроблено. І в домi в мене порядок – хiба нi? Пiдлогу до дзеркального блиску натерто воском, у всiх вазах осiнне листя. Прибирати у великому

будинку навiть легше, нiж у малому. Ти маеш змогу крутитися набагато швидше, витираючи пiдлогу та речi, бо твiй зад не натикаеться на меблi, як то бувае в малих кiмнатах. І менi дуже подобаеться спати у великiй холоднiй кiмнатi – так приемно згорнутися в калачик пiд ковдрою, висунувши з-пiд неi лише нiс, який пiдказуе тобi, як воно там, зовнi. І тобi доводиться чистити однакову кiлькiсть картоплi й мити однакову кiлькiсть тарiлок, незалежно вiд того, у якому домi ти живеш – великому чи малому. А подумай, як приемно Едвардовi та Сьюзен гратися в просторiй i порожнiй кiмнатi, де можна будувати скiльки завгодно iграшкових залiзниць та влаштовувати чаювання для ляльок, не турбуючись про те, що потiм доведеться все це прибрати. А хiба погано, коли в домi вистачае мiсця для багатьох гостей? Менi шкода Джiмi Саймса та Джонi Фiнча, адже iм обом довелося жити з батьками своiх дружин. А я вважаю, Джулiане, що жити в домi батькiв дружини – то невелика радiсть для обох. Ти дуже добре ставишся до моеi матерi, а проте навряд чи тобi захотiлося б жити в одному домi з нею та з моiм татом. Та й менi цього не хотiлося б. Я почувала б себе малою дiвчинкою.

Джулiан з усмiшкою подивився на неi.

– А ти й справдi досi схожа на малу дiвчинку, Пампушко.

Щодо самого Джулiана Гармона, то природа створила його за моделлю шiстдесятирiчного чоловiка. Проте йому ще бракувало рокiв двадцять п’ять, аби реально дожити до визначеного йому природою вiку.

– Я знаю, що дурненька…

– Ти не дурненька, Пампушко. Ти дуже розумна жiнка.

– Нi, неправда. Мiй iнтелект геть убогий. Хоч я й докладаю зусиль, щоб його розвинути… І менi дуже подобаеться, коли ти починаеш розповiдати про книжки, iсторiю i все таке. Хоч, можливо, не варто було читати менi вечорами Гiбона, бо якщо надворi завивае холодний вiтер, а бiля вогню тепло й затишно, то коли я слухаю Гiбона, менi чомусь дуже хочеться спати.

Джулiан засмiявся.

– Але я люблю слухати тебе, Джулiане. Розкажи менi знову про старого вiкарiя, який проповiдував про Ахашвероша.

– Ти вже знаеш цю iсторiю напам’ять, Пампушко.

– Але розкажи менi ii знову. Будь ласка.

Чоловiк поступився.

– То був старий Скримгур. Якось один чоловiк зайшов до його церкви й побачив, що вiн вихилився з казальницi й палко проповiдуе, звертаючись до кiлькох денних прибиральниць. Вiн погрожував iм пальцем i казав: «Я знаю вашi чорнi думки. Ви думаете, що великий Ахашверош, про якого згадуеться у Святому Письмi, це Артаксеркс Другий. Але вiн не був Артаксерксом Другим! – І святий отець докiнчив неймовiрно врочистим i переможним тоном: – Вiн був Артаксерксом Третiм!»

Джулiан Гармон нiколи не вважав цю iсторiю дуже кумедною, але вона завжди смiшила й розвеселяла Пампушку.

У кiмнатi пролунав ii дзвiнкий смiх.

– Ото старий чудiй! – вигукнула вона. – Я думаю, i ти колись станеш таким, Джулiане.

Вигляд у Джулiана був доволi збентежений.

– Знаю, – смиренно погодився вiн. – Я вiдчуваю, що менi далеко не завжди щастить ясно i просто пояснити людям той чи iнший текст зi Святого Письма.

– Я б на твоему мiсцi не тривожилася, – сказала Пампушка, пiдводячись i збираючи використаний посуд на тацю. – Мiсiс Бат сказала менi вчора, що Бат, який нiколи не ходив до церкви i здобув славу мiсцевого атеiста, тепер щонедiлi приходить послухати твою проповiдь.

Вона провадила, з великою точнiстю зображуючи досконало витончений голос мiсiс Бат:

– Лише вчора, мем, Бат сказав у розмовi з мiстером Тiмкiнсом iз Лiтл-Ворсдейла, що ми маемо справжне вогнище культури тут, у Чипiнг-Клегорнi. Ти, мовляв, не мiстер Гос, який у Лiтл-Ворсдейлi промовляе до своiх парафiян так, нiби перед ним неодукованi дiти. Зате ми маемо змогу прилучитися до справжньоi культури – саме так висловився мiстер Бат. В особi нашого вiкарiя ми маемо високоосвiченого джентльмена, який здобув освiту в Оксфордi, а не в Мiлчестерi, i вiн щедро дiлиться з нами скарбами своiх знань. Вiн розповiдае нам усе, що йому вiдомо про римлян i грекiв, а також про вавилонян та ассирiйцiв. І навiть свого кота, сказав Бат, наш вiкарiй назвав iм’ям одного з ассирiйських царiв. Отож, ти здобув тут уже чималу славу, – з трiумфальною радiстю закiнчила свою промову Пампушка. – О Господи, менi слiд поквапитися зi своею роботою, бо я нiколи ii не закiнчу. Ходiмо зi мною, Тиглат-Паласаре, я дам тобi кiстки вiд оселедця.

Вiдчинивши дверi i вправно притримуючи iх ногою, вона проскочила крiзь них iз навантаженою тацею, голосно наспiвуючи не вельми мелодiйним голосом свою власну версiю вiдомоi спортивноi пiснi:

День чудовий – для когось останнiй,
Линуть пахощi квiтiв весняних,
І нам буде весело тут…

Брязкiт посуду, вивантаженого у зливальницю, заглушив наступнi слова, та коли превелебний Джулiан Гармон виходив iз дому, вiн почув останнiй трiумфальний рядок:

Бо сьогоднi когось уб’ють!

Роздiл другий

Снiданок у «Лiтл-Педоксi»

І

У «Лiтл-Педоксi» також снiдали.

Мiс Блеклок, жiнка рокiв шiстдесяти, власниця будинку, сидiла за

столом на чiльному мiсцi. На нiй був простий сiльський костюм iз твiдовоi тканини, до якого абсолютно не личило намисто з великих фальшивих перлин, що охоплювало ii шию. Вона читала статтю Лейна Норкота в «Дейлi-Мейл». Джулiя Сiмонс лiниво переглядала «Телеграф». Патрiк Сiмонс розв’язував кросворд, надрукований у «Таймс». Мiс Дора Баннер зi щирим ентузiазмом придiлила всю свою увагу мiсцевiй газетi.

Мiс Блеклок стиха засмiялася, Патрiк промурмотiв: «Прийнятний, а не пристойний – ось де я помилився».

Аж раптом вiд Дори Баннер долинув звук, вельми схожий на кудкудакання наполоханоi курки.

– Летi, Летi, ти бачила? Що б це могло означати?

– У чому рiч, Доро?

– Якесь дуже дивне оголошення. Тут написано, що в «Лiтл-Педоксi» – саме тут, а не десь-iнде – сьогоднi надвечiр буде скоене вбивство. Що за нiсенiтниця?

– Дай-но подивитися…

Дора Баннер слухняно тицьнула газету в простягнуту руку мiс Блеклок, тремтячим пальцем показуючи на дивне оголошення.

– Ось воно, Летi, ти тiльки глянь.

Летицiя Блеклок подивилася на вказанi рядки. Їi брови смикнулися вгору. Вона окинула швидким i пильним поглядом усiх, хто сидiв за столом. Потiм прочитала оголошення вголос:

«Оголошуеться вбивство, яке вiдбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Лiтл-Педоксi» о пiв на сьому вечора. Запрошуемо до участi всiх знайомих i друзiв».

– Патрiку, це твоi штучки?

Їi позначений доскiпливим роздратуванням погляд зупинився на вродливому й безтурботному обличчi молодика, що сидiв на протилежному кiнцi столу.

Молодик рiшуче запротестував:

– Звичайно, нi, тiтко Летi. Звiдки ви взяли, що я причетний до того дивного оголошення?

– Бо воно цiлком у твоему стилi, – похмуро кинула мiс Блеклок. – Менi здалося, що таким могло бути твое уявлення про жарт.

– Про жарт? Та нiчого подiбного.

– А як ти, Джулiе, це не твоя витiвка?

– Звичайно, нi, – вiдповiла Джулiя зi знудженим виразом обличчя.

– А чи, бува, не мiсiс Геймс… – i Дора Баннер подивилася на порожне мiсце, де щойно сидiла за снiданком якась особа.

– О нi, не думаю, що наша Фiлiпа може спробувати насмiшити когось, – сказав Патрiк. – Вона надто серйозна жiнка.

– Але в чому тут жарт? – запитала Джулiя, позiхаючи. – Що ця нiсенiтниця могла б означати?

Мiс Блеклок повiльно промовила:

– Якась дурна мiстифiкацiя абощо.

– Але чому? – вигукнула Дора Баннер. – Яка ii мета? Цей жарт здаеться менi дуже дурним. І в нього поганий смак.

Їi вiдвислi щоки обурено загойдалися, а короткозорi очi спалахнули обуренням.

Мiс Блеклок усмiхнулася iй.

– Не треба так перейматися, Баннi, – сказала вона. – Хтось мае вельми iдiотське уявлення про гумор, i менi хотiлося б знати, хто.

– Тут сказано, що вбивство буде скоено сьогоднi, – зазначила Дора Баннер. – Сьогоднi о пiв на сьому вечора. Що станеться, як ви гадаете?

– До нас прийде смерть! – сказав Патрiк похмурим i моторошним голосом. – Солодка смерть.

– Не верзи дурниць, Патрiку, – сказала Летицiя Блеклок, коли мiс Баннер нажахано зойкнула.

– Я мав на увазi лише той особливий торт, який готуе Мiцi, – сказав Патрiк тоном вибачення. – Хiба ви не знаете, що ми називаемо його «Солодкою смертю»?

Мiс Блеклок неуважно посмiхнулася.

– Але все ж таки, що ти думаеш, Летi… – нiяк не хотiла заспокоiтися мiс Баннер.

Подруга урвала ii голосом, який звучав iз веселою безтурботнiстю:

– Одне я знаю напевне, – заявила вона. – О пiв на сьому сюди зiйдеться пiвсела, що тремтiтиме вiд цiкавостi. Я повинна перевiрити, чи ми маемо бодай якiсь запаси хересу в домi.

ІІ

– Ти стурбована, Летi, хiба нi?

Мiс Блеклок стрепенулася. Вона сидiла за своiм письмовим столом, неуважно малюючи рибок на промокальному паперi. Вона подивилася на стривожене обличчя своеi давньоi приятельки.

Вона не знала, що iй сказати Дорi Баннер. Вона знала тiльки те, що треба якось заспокоiти Баннi. Хвилини зо двi вона мовчала, обмiрковуючи ситуацiю.

Вона й Дора Баннер ходили разом до школи. Дора була тодi гарненькою, свiтловолосою, синьоокою i досить дурною дiвчинкою. Те, що вона була дурна, мало важило, бо ii веселiсть, завжди пiднесений настрiй i врода робили з неi вельми приемну подругу. Вона мала б одружитися – так думала тодi Летицiя – з якимсь приемним вiйськовим або сiльським адвокатом. Вона була надiлена стiлькома позитивними якостями – приязною вдачею, благочестям, вiдданiстю. Проте життя виявилося немилосердним до Дори Баннер. Їй довелося самiй заробляти собi на хлiб. Усе, за що вона бралася, вона робила вельми сумлiнно, але нiчого в неi не виходило.

Подруги втратили одна одну з виду. Але пiвроку тому мiс Блеклок одержала вiд неi листа, розгубленого, патетичного листа. Здоров’я Дори дуже погiршилося. Вона мешкала в однiй кiмнатi, намагаючись прожити на свою пенсiю зi старостi. Намагалася щось заробити собi шиттям, проте ii покрученi ревматизмом пальцi погано згиналися. Вона згадала про те, як вони дружили у школi, – вiдтодi життя розлучило iх, але чи не могла б шкiльна подруга бодай трохи зарадити

ii нинiшнiй скрутi?

І мiс Блеклок пiддалася несподiваному спалаху спiвчуття. Бiдолашна Дора, бiдолашна гарненька й пухкенька Дора. Вона поiхала й забрала Дору з ii комiрчини, поселила у своему будинку, переконавши саму себе в тому, що хатня робота стае надто тяжкою для неi. «Я потребую, щоб хтось допомагав менi в домi». Лiкар сказав, що терпiти iй доведеться недовго, але iнодi мiс Блеклок здавалося, що бiдолашна старенька Дора стала для неi надто тяжким випробуванням. Вона все плутала, дратувала темпераментну домашню робiтницю-чужоземку, постiйно помилялася з пiдрахунком бiлизни, губила чеки та листи – й iнодi доводила мiс Блеклок, що була жiнкою компетентною i практичною, мало не до сказу. Бiдолашна й непутяща старенька Дора, така вiддана, так хоче допомогти й так пишаеться з того, що хтось потребуе ii допомоги, – а проте покластися на неi нi в чому не можна.

Вона рiзко вiдповiла:

– Не треба, Доро. Я ж тебе просила…

– Ой, пробач, – сказала мiс Баннер iз виразом провини на обличчi. – Я знаю. Забула. Але ж ти справдi стурбована, хiба нi?

– Стурбована? Нi. Якщо й стурбована, – поправилася вона, то зовсiм з iншоi причини. Адже ти маеш на увазi те iдiотське повiдомлення в «Газетi»?

– Так. Навiть якщо це жарт, то вiн здаеться менi дуже злiсним i недобрим.

– Злiсним i недобрим?

– Атож. Я бачу в такому жартi багато злостi. Тобто це не такий жарт, який може розвеселити людину й полiпшити ii настрiй.

Мiс Блеклок подивилася на подругу. Лагiднi очi, довгий упертий рот, злегка кирпатий нiс. Бiдолашна Дора, така схиблена, з таким неймовiрним безладом у головi, з таким бажанням бути корисною – i тут така проблема. Люба й метушлива стара iдiотка – а проте зумiла зберегти в собi вiдчуття вартiсного й невартiсного, доброго i злого.

– Думаю, ти маеш слушнiсть, Доро, – сказала мiс Блеклок. – Це лихий жарт.

– Менi вiн дуже й дуже не до вподоби, – сказала Дора Баннер iз несподiваною твердiстю в голосi. – Вiн лякае мене. – І несподiвано додала: – І вiн лякае тебе, Летицiе.

– Дурницi, – бадьорим голосом заперечила мiс Блеклок.

– Вiн небезпечний. Я переконана в цьому. Вiн наче одна з тих бомб, що iх надсилають людям поштою в запакованих бандеролях.

– Люба моя, iдеться лише про якогось бовдура, що хоче показати себе великим жартiвником.

– Але в цьому нема нiчого кумедного.

А й справдi, у цьому не було нiчого кумедного… Думки мiс Блеклок вiдбивалися в неi на обличчi, i Дора переможно вигукнула:

– Ось бачиш! Ти теж так думаеш!

– Але ж, Доро, люба…

Вона не докiнчила фразу. Дверi рвучко вiдчинилися, i до кiмнати забiгла схвильована молода жiнка, чиi добре розвиненi груди збуджено здiймалися й опускалися пiд обтислою кофтиною джерсi. На нiй була широка спiдниця з тугим поясом, а чорнi коси з масним вiдтiнком були укладенi вiнцем навколо голови. Чорнi очi метали iскри.

– Менi могти говорити до вас чи нi? – запитала вона, перевiвши дух.

Мiс Блеклок зiтхнула.

– Авжеж, Мiцi, у чому рiч?

Інодi iй здавалося, що лiпше б вона сама робила всю домашню роботу й готувала на кухнi, анiж терпiти постiйнi нервовi зриви жiнки-бiженки, яку вона найняла.

– Я сказати вам вiдразу – адже так у вас заведено чи нi? Я вас попереджати, що йти вiд вас – i негайно!

– З якоi причини? Хтось тебе образив?

– Так, я ображений! – вигукнула Мiцi з драматичним трагiзмом у голосi. – Я не хочу бути мертвий. Навiть тут, у Європi, я змушений утiкати. Моя родина всi мертвий – усi вони вбитий – мiй мати, мiй малий брат, мiй любий малий небога – усi вони вбитий. Але я втiкати – я ховатися. Я втiкати до Англii. Я працювати. Я робити те, чого нiколи не робила б на моя батькiвщина. Я…

– Знаю, – сердито вiдказала мiс Блеклок. Вона вже багато разiв чула цей приспiв, що був постiйно на устах Мiцi. – Але чому ти хочеш пiти вiд мене тепер?

– Бо вони знову прийти i вбити мене.

– Хто?

– Мiй вороги. Нацисти. А може, тепер це бiльшовики. Вони знайти, що я тут. Вони хотiти вбити мене. Я прочитати про це в газетi.

– Ти маеш на увазi нашу «Газету»?

– Ось тут про це написано, ось тут. – Мiцi показала «Газету», яку досi тримала за спиною. – Ось бачите, тут написано «вбивство». У «Лiтл-Педоксi». Це ж тут, хiба нi? Сьогоднi ввечерi, о пiв на сьому. Ой! Я не хотiти, щоб мене вбивати, нi, я не хотiти.

– Але чому ти думаеш, що оголошення стосуеться тебе? Ми переконанi, що це жарт.

– Жарт? Убивати людина – не жарт.

– Нi, звичайно, нi. Але ж, моя люба дитино, якби хтось хотiв тебе вбити, вiн не став би повiдомляти про це в газетi, хiба не так?

– Ви думати, не став би? – Мiцi дещо розгубилася. – То ви думати, вони не мати намiру вбивати? А може, вони хотiти вбити вас, мiс Блеклок?

– Не думаю, щоб комусь закортiло вбити мене, – безтурботно вiдказала мiс Блеклок. – А крiм того, Мiцi, я не бачу, навiщо комусь знадобилося вбити тебе. Зрештою, з якоi причини тебе вбивати?

– Бо вони лихий люди… Дуже поганий люди. Я вже вам розповiдати, що мiй матiр, мiй маленького брата, мiй така люба небога…

– Так, так, – погодилася мiс Блеклок, вправно зупинивши потiк слiв, що лився з уст ii хатньоi робiтницi. – Але я справдi не можу повiрити, що хтось хоче вбити, Мiцi, саме тебе. Звiсно, якщо ти твердо вирiшила мене покинути й прийшла про це попередити, то я не можу зупинити тебе. А проте ти вчиниш велику дурницю, якщо пiдеш вiд мене.

І вона твердим голосом додала, скориставшись iз миттевоi розгубленостi Мiцi:

– Будь ласка, приготуй на обiд м’ясо, яке надiслав рiзник. Воно здалося менi надто жорстким.

– Я зготувати з нього гуляш, за особливим рецептом.

– Гаразд, нехай буде гуляш. І я думаю, що з того дуже твердого сиру, який ми маемо, можна буде зробити сирну соломку. Я думаю, сьогоднi ввечерi до нас прийде чимало гостей, якi захочуть чогось випити.

– Сьогоднi ввечерi? Коли саме сьогоднi ввечерi?

– О пiв на сьому.

– Але ж це той час, про який говориться в газетi. То чого вони прийти саме тодi? Чого вони прийти?

– Вони прийдуть на похорон, – сказала мiс Блеклок, пiдморгуючи. – Отже, до роботи, Мiцi, я не маю часу базiкати з тобою. Зачини за собою дверi, – твердим голосом додала вона.

А коли дверi зачинилися за розгубленою Мiцi, вона сказала:

– Принаймнi цю дiвчину вдалося на певний час заспокоiти.

– Ти така практична, Летi, – промовила мiс Баннер зi щирим захватом у голосi.

Роздiл третiй

О пiв на сьому вечора

І

– Ну, здаеться, все готове, – сказала мiс Блеклок.

Вона окинула схвальним поглядом вiтальню, яка складалася з двох кiмнат. Стiни, обтягнутi чинцом iз рожевими вiзерунками, двi бронзовi вази з хризантемами, невеличка ваза з фiалками та срiбний портсигар на столi бiля стiни, таця з трунками в самому центрi столу.

«Лiтл-Педокс» був будинком середнього розмiру, спорудженим у стилi ранньоi вiкторiанськоi доби. Вiн мав довгу веранду з низькими поручнями, вiкна зачинялися вiконницями, пофарбованими в зелений колiр. Довга й вузька вiтальня, що втрачала багато свiтла через дах, що нависав над верандою, спершу мала в одному кiнцi двiйчастi дверi, якi виводили в невеличку кiмнату з вiкном у глибокiй нiшi. Попередне поколiння прибрало двiйчастi дверi й замiнило iх оксамитовими портьерами. Мiс Блеклок звелiла прибрати й портьери, i тепер двi кiмнати фактично перетворилися на одну. У кожному з ii кiнцiв було по камiну, але в жодному сьогоднi не палахкотiв вогонь, хоч у вiтальнi було тепло й затишно.

– Ви увiмкнули центральне опалення? – запитав Патрiк.

Мiс Блеклок кивнула головою.

– Останнiми днями стояв густий туман, i повiтря було надто вологим. У всьому домi панувала вогкiсть i холоднеча. Тож я наказала Івенсу, щоб вiн розпалив вогонь пiд котлом, перед тим як пiти.

– І вам було не шкода спалювати дорогоцiнний кокс? – запитав Патрiк з iронiею в голосi.

– Кокс i справдi дорогоцiнний, ти маеш слушнiсть. Але якби в нас його не було, то довелося б спалювати ще дорогоцiннiше вугiлля. Ти ж бо знаеш, що Паливне Вiдомство не дае нам навiть тiеi невеликоi кiлькостi, яку ми маемо одержувати щотижня – якщо ми не доведемо, що в нас немае iнших засобiв готувати iжу.

– Наскiльки менi вiдомо, ранiше були гори коксу й вугiлля, i кожен мiг купувати його без будь-яких обмежень? – запитала Джулiя з цiкавiстю дитини, яка розпитуе про чужу й далеку краiну.

– Атож, i кокс, i вугiлля були дуже дешевi.

– І кожен мiг прийти й купити його, скiльки хотiв, не заповнюючи жодних паперiв? Вугiлля й коксу було тодi цiлком достатньо для всiх?

– Усяких рiзновидiв та якостi – i не доводилося купувати ту сумiш зi смiттям i камiнням, яку ми мусимо купувати тепер.

– Певно, то був чудовий свiт, – сказала Джулiя iз заздрiсною тугою в голосi.

Мiс Блеклок усмiхнулася.

– Озираючись назад, я, безперечно, думаю саме так. Але я вже стара жiнка. Цiлком природно, що менi подобаеться мiй час. Але ви, молодь, не повиннi так думати.

– Менi не треба було б тодi працювати, – сказала Джулiя. – Я могла б залишатися вдома й доглядати квiти та писати багато-багато листiв… Чому люди тодi писали так багато листiв i кому вони були адресованi?

– Усiм тим, iз ким ти сьогоднi розмовляеш по телефону, – сказала мiс Блеклок, пiдморгнувши iй. – Я навiть сумнiваюся, чи ти вмiеш писати, Джулiе.

– Звичайно, не вмiю писати так, як радять у надзвичайно цiкавiй книжцi «Наука написання листiв», на яку я випадково натрапила. Божественно! Там розповiдаеться про те, як вiдмовити вдiвцевi, що просить твоеi руки.

– Сумнiваюся, що тобi так дуже подобалося б залишатися вдома, – сказала мiс Блеклок. – Адже жiнки мусили виконувати чимало обов’язкiв. – У ii голосi прозвучали сумнi нотки. – Але я не дуже добре обiзнана з тим, як iм велося. Баннi та я дуже рано вийшли на ринок працi.

– Атож, ми вийшли, ми справдi вийшли, – погодилася мiс Баннер. – О, тi капоснi дiти, я нiколи iх не забуду. Звiсно, Летi була розумнiша за мене. Вона стала бiзнес-ледi, секретаркою у великого фiнансового магната.

Дверi вiдчинилися, й увiйшла Фiлiпа Геймс. Була висока, свiтловолоса, зi спокiйним виразо

обличчя. Вона окинула вiтальню здивованим поглядом.

– Привiт, – сказала вона. – Тут мае бути вечiрка? Нiхто менi не сказав.

– Звичайно ж! – вигукнув Патрiк. – Наша Фiлiпа нiчого не знае. Ладен побитися об заклад, що це едина жiнка в Чипiнг-Клегорнi, яка нiчого не знае.

Фiлiпа подивилася на нього iз запитанням у поглядi.

– Перед тобою, – сказав Патрiк, драматично повiвши рукою, – сцена вбивства!

Фiлiпа Геймс здавалася трохи спантеличеною.

– Оце, – промовив Патрiк, показуючи на хризантеми у великих вазонах, – похороннi вiнки, а оцi сирнi палички та оливки – похоронний обiд.

Фiлiпа запитально подивилася на мiс Блеклок.

– Вiн жартуе? – запитала вона. – Я страшенно дурна й нiколи не розумiю жартiв.

– Це поганий жарт, – промовила Дора Баннер iз гнiвними iнтонацiями в голосi. – Менi вiн дуже не до вподоби.

– Покажiть iй оголошення, – сказала мiс Блеклок. – Менi треба пiти зачинити качок. Уже поночi. Вони вже, певно, у сараi.

– Дозвольте, я iх закрию, – запропонувала Фiлiпа.

– Нi, нi, моя люба. Твiй робочий день уже закiнчився.

– Я це зроблю, тiтко Летi, – зголосився Патрiк.

– Нi, нi, не треба, – енергiйно заперечила мiс Блеклок. – Минулого разу ти не зачинив дверi на защiпку.

– Я, я iх зачиню, люба Летi! – вигукнула мiс Баннер. – Я залюбки зачиню iх. Лише запхаю ноги в калошi – але куди, до дiдька, подiвся мiй джемпер?

Проте мiс Блеклок, усмiхаючись, уже покинула кiмнату.

– Даремно ви набивалися, Баннi, – сказав Патрiк. – Тiтка Летi надто практична й дiловита й нiчого нiкому не дозволить зробити за себе. Вона волiе все робити сама.

– Вона любить працювати, – сказала Джулiя.

– Але я щось не помiтив, щоб ти поривалася iй допомогти, – сказав ii брат.

Джулiя лiниво усмiхнулася.

– Ти сам щойно сказав, що тiтка Летi волiе все робити сама, – нагадала йому вона. – А крiм того, – i вона простягла перед собою свою струнку ногу в панчосi, – я вдягла сьогоднi своi найкращi панчохи.

– Смерть у шовкових панчохах! – проголосив Патрiк.

– Вони нейлоновi, а не шовковi, йолопе.

– Я б не сказав, що ця назва звучить гарнiше.

– Чи хтось менi пояснить, – вигукнула Фiлiпа плаксивим голосом, – чому тут стiльки балаканини про смерть?

Усi заговорили разом, щоб iй це пояснити, але нiхто не мiг знайти й показати iй «Газету», бо Мiцi вiднесла ii на кухню.

Мiс Блеклок повернулася через кiлька хвилин.

– Справу зроблено, – весело сказала вона й подивилася на годинник. – Двадцять шоста хвилина. Зараз почнуть приходити люди – або я зовсiм не розумiю своiх сусiдiв.

– А я зовсiм не бачу, чому хтось повинен прийти, – сказала Фiлiпа зi спантеличеним виглядом.

– Справдi, моя люба?… Мабуть, ти й справдi не бачиш. Але бiльшiсть людей набагато допитливiшi, нiж ти.

– Фiлiпа з такою байдужiстю ставиться до життя, нiби воно зовсiм ii не цiкавить, – сказала Джулiя з досить зловтiшною iронiею в голосi.

Фiлiпа нiчого не вiдповiла.

Мiс Блеклок оглянула вiтальню. Мiцi поставила пляшку з хересом i три тарелi з оливками, сирними паличками та дрiбним печивом на стiл, що стояв посеред кiмнати.

– Я б тебе попросила перенести цю тацю – або навiть переставити стiл, якщо ти нiчого не маеш проти – у вiконну нiшу iншоi кiмнати, мiй любий Патрiку. Зрештою, я не влаштовую сьогоднi вечiрку! Я нiкого не запрошувала. І менi не хотiлося б показувати з усiею очевиднiстю, що я чекаю сьогоднi гостей.

– Ви хочете, тiтко Летi, замаскувати свою гостру проникливiсть?

– Ти правильно мене зрозумiв, любий хлопче. Дякую тобi.

– А зараз ми можемо розiграти спокiйну домашню вечiрку й прикинутися дуже здивованими, коли хтось з’явиться.

Мiс Блеклок узяла пляшку з хересом. Вона подивилася на неi iз сумнiвом у поглядi.

Патрiк спробував заспокоiти ii.

– Там ще хересу не менш як пiвпляшки. Цього мае вистачити.

– О, так, так… – невпевнено вiдказала вона. Потiм, злегка почервонiвши, промовила: – Патрiку, можна тебе попросити… Там, у буфетi, ти знайдеш повну пляшку. Принеси ii i не забудь коркотяг. Я… ми… можемо вiдкоркувати нову пляшку. Цю було вiдкорковано вже якийсь час тому.

Патрiк мовчки пiшов виконувати доручення. Повернувся з новою пляшкою i витяг iз неi корок. Вiн iз цiкавiстю подивився на мiс Блеклок, коли поставив ii на тацю.

– То ви сприймаете це дуже серйозно, чи не так, люба тiтонько? – лагiдно запитав вiн.

– Ой, Летi! – вигукнула шокована Дора Баннер. – Ти ж не думаеш справдi…

– Тихше, – швидко промовила мiс Блеклок. – Дзвiнок у дверi. Я бачу, моя гостра проникливiсть мене не пiдвела.

ІІ

Мiцi вiдчинила дверi до вiтальнi i впустила полковника та мiсiс Істербрук. Вона мала власну манеру оголошувати про прихiд гостей.

– Полковник та мiсiс Істербрук прийшли побачитися з вами, – сказала вона пiдкреслено буденним голосом.

Полковник Істербрук спробував приховати певну нiяковiсть за грубуватою жвавiстю.

– Сподiваюся, ви не проти, що ми вирiшили зазирнути до вас, – сказав вiн (придушене хихотiння долинуло з боку Джулii). – Вечiр сьогоднi ла

iдний, i ми тут прогулювалися випадково. Я бачу, ви увiмкнули центральне опалення. Ми свое ще не задiяли.

– Якi у вас чудовi хризантеми! – захоплено вигукнула мiсiс Істербрук. – Краса!

– Вони досить обсмиканi, – не погодилася з нею Джулiя.

Мiсiс Істербрук привiтала Фiлiпу Геймс iз пiдкресленою сердечнiстю – вона, мовляв, розумiе, що Фiлiпа не належить до цих селюкiв.

– Як справи з вашим садочком у мiсiс Лукас? – запитала вона. – Гадаете, його можна знову привести до ладу? Вiн був геть занедбаний протягом вiйни, коли там колупався той старий замазура Еш, що лише пiдмiтав у ньому листя та саджав капусту.

– Його можна оновити, – сказала Фiлiпа. – Але на це знадобиться час.

Мiцi знову вiдчинила дверi й сказала:

– А ось i двi ледi з «Боулдерс».

– Доброго вечора, – прощебетала мiс Гiнчклiф, сягнистими кроками наблизившись до мiс Блеклок i стиснувши iй руку своiм могутнiм потиском. – Я сказала сьогоднi Мергатройд: «А чом би нам не зазирнути до «Лiтл-Педокса»? Я хотiла запитати, як несуться вашi качки.

– Вечори збiгають тепер так швидко, – сказала мiс Мергатройд, весело звертаючись до Патрiка. – Якi прегарнi хризантеми!

– Схожi на обсмиканий вiник! – промовила Джулiя.

– Чому ти не хочеш пiдтримувати розмову? – докiрливо прошепотiв iй Патрiк.

– Ви вже задiяли свое центральне опалення, – сказала мiс Гiнчклiф i звинуватливим тоном докинула: – Занадто рано.

– У домi стае так вогко о цiй порi року, – не погодилася з нею мiс Блеклок.

Патрiк просигналив порухом брiв: «Херес розливати?», i мiс Блеклок у той самий спосiб вiдповiла: «Ще нi».

Вона запитала, звертаючись до полковника Істербрука:

– Ви одержували цього року цибулини тюльпанiв iз Голландii?

Дверi знову вiдчинилися i з винуватим виглядом увiйшла мiсiс Светенгем у супроводi Едмунда, що здавався похмурим i роздратованим.

– А ось i ми! – весело вигукнула мiсiс Светенгем, розглянувшись навколо з невдаваною цiкавiстю. Потiм, раптово знiяковiвши, провадила: – Я вирiшила зайти й запитати вас, чи вам, бува, не потрiбне кошеня, мiс Блеклок. А то наша кiшка…

– Незабаром народить потомство вiд рудого кота, – пiдхопив Едмунд. – Результат, я думаю, буде жахливим. І не кажiть, що вас не остерiгали!

– Моя кiшка дуже спритно ловить мишей, – поквапно вiдказала мiсiс Светенгем. І додала: – Якi прегарнi хризантеми!

– А ви вже задiяли свое центральне опалення чи нi? – запитав Едмунд iз претензiею на оригiнальнiсть.

– Невже люди нiчим не вiдрiзняються вiд зiпсованих грамофонних платiвок? – прошепотiла Джулiя.

– Я не люблю анi слухати, анi читати новини, – категорично заявив полковник Істербрук, звертаючись до Патрiка. – Але якщо ви запитаете мене, чи вiйна неминуча, я вам вiдповiм: абсолютно неминуча.

– Я теж нiколи не цiкавлюся новинами, – сказав Патрiк.

Дверi знову вiдчинилися, i до вiтальнi увiйшла мiсiс Гармон.

Свiй пошарпаний фетровий капелюшок вона зсунула на потилицю в марному намаганнi здаватися модною, а замiсть звичного пуловера на нiй була якась недоречна блузка з рюшем.

– Мое вам вiтання, мiс Блеклок! – вигукнула вона. Їi повне обличчя сяяло щирою радiстю, коли вона запитала: – Я не спiзнилася? Коли починаеться вбивство?

ІІІ

Усi дружно охнули. Джулiя схвально захихотiла, Патрiк поморщився, а мiс Блеклок подивилася на свою останню гостю з доброзичливою усмiшкою.

– Джулiан нiяк не мiг заспокоiтися, що не може прийти сюди, – сказала мiсiс Гармон. – Вiн обожнюе вбивства. Саме тому вiн проказав таку чудову проповiдь минулоi недiлi – хоч менi й не випадае хвалити проповiдь власного чоловiка – але ж нiхто не стане заперечувати, що вона й справдi була дуже добра, хiба не так? Набагато краща, нiж його iншi проповiдi. А все тому, що вiн прочитав детектив пiд назвою «Фокус смертi». Ви його читали? Дiвчина, що торгуе в книгарнi Бутса, вiдклала цю книжку для мене. Там усе так заплутано! Тобi здаеться, нiби вже все розгадала, але тут усе перекидаеться з нiг на голову – а скiльки там було скоено вбивств, чотири чи навiть п’ять! Я умисне залишила цю книжку в кабiнетi, перед тим як Джулiан зачинився там, щоб пiдготувати проповiдь, тож вiн розгорнув ii, а вiдкласти так i не змiг. Через те йому залишилося надто мало часу для того, щоб пiдготувати проповiдь, i вiн писав ii з неймовiрним поспiхом, i йому не залишалося нiчого iншого, як сказати дуже просто те, що вiн хотiв сказати – без будь-яких учених фокусiв, викрутасiв та посилань – i, природно, вона вийшла в нього набагато кращою. Ой, моi любi, я базiкаю так багато. Але скажiть менi, коли й де починаеться вбивство?

Мiс Блеклок подивилася на дзигар, що стояв на полицi над камiном.

– Якщо воно взагалi почнеться, – весело промовила вона, – то почнеться ось-ось. До пiв на сьому залишилася одна хвилина. А поки що випиймо по келишку хересу.

Патрiк швидко пройшов пiд аркою. Мiс Блеклок пiдiйшла до столу, який стояв бiля арки i на якому лежав портсигар.

– Я залюбки вип’ю хересу, – сказала мiсiс Гармон. – Але чому ви сказали «якщо»?

– Бо

я перебуваю в такiй самiй темрявi, як i ви, – сказала мiс Блеклок. – Я не маю найменшого уявлення про те…

Вона замовкла й обернула голову, коли невеличкий дзигар над камiном почав видзвонювати час. То були звуки, схожi на дзеленчання срiбних дзвiночкiв. Усi мовчали, i нiхто не ворушився. Нiхто не вiдривав погляду вiд годинника.

Дзигар видзвонив чверть, потiм пiвгодини. Коли остання нота завмерла, свiтло погасло.

ІV

Захопленi вигуки й радiснi зойки жiнок залунали в темрявi.

– Починаеться! – крикнула мiсiс Гармон у радiсному екстазi.

– Ой, не треба, не хочу! – пролунав голос Дори Баннер.

Іншi голоси вигукували:

– Який жах!

– У мене мороз пiшов поза шкiрою!

– Арчi, де ти?

– Що менi робити?

– Ой, пробачте, моя люба, я, здаеться, наступила вам на ногу!

І тут iз грюкотом розчинилися дверi. Потужний промiнь вiд лiхтаря ковзнув по вiтальнi. Хрипкий чоловiчий голос iз носовим призвуком, що нагадав усiм про приемнi вечори, проведенi в кiнотеатрах, голосно звелiв, звертаючись до товариства:

– Руки вгору!

– Усiм руки вгору, ви чули, що я сказав? – знову прогавкав чоловiчий голос.

Опанованi радiсним захватом, усi присутнi пiдняли руки над головою.

– Як чудово! – пропищав жiночий голос. – Я умлiваю вiд щастя!

А тодi несподiвано заговорив револьвер. Два пострiли i свист двох куль розтрощили атмосферу радiсного пiднесення, що панувала в кiмнатi. Гра вже не була грою. Хтось жалiбно зойкнув…

Постать у дверях несподiвано обернулася й нiби на мить завагалася. Гримнув третiй пострiл, чоловiк зiгнувся й упав на пiдлогу. Лiхтар випав iз його рук i погас.

У вiтальнi знову запанувала темрява. А дверi, як i завжди, коли були вiдчиненi й нiчим не пiдпертi, з тихим вiкторiанським зойком заскрипiли, повiльно обернулися на завiсах i клацнули, зачинившись на клямку.

V

У вiтальнi почалося стовпотворiння й залунали безладнi вигуки:

– Свiтло! Увiмкнiть свiтло!

– Де вимикач? Невже нiхто не може його знайти?

– У кого е запальничка?

– Ой, менi це не до вподоби, менi це не до вподоби!

– То були справжнi пострiли!

– Вiн стрiляв зi справжнього револьвера!

– То був грабiжник?

– Ой, Арчi, виведи мене звiдси!

– Невже нi в кого нема запальнички?

І тут майже водночас клацнули двi запальнички – й загорiлися два маленькi вогники. Усi заблимали очима i втупилися одне в одного. Одне приголомшене обличчя вдивлялося в iнше приголомшене обличчя. Мiс Блеклок стояла, прихилившись до стiни пiд аркою, затуливши обличчя долонями. Щось темне просочувалося мiж ii пальцями i скапувало вниз; роздивитися бiльше в такому тьмяному свiтлi було неможливо.

Полковник Істербрук прочистив горло й узяв iнiцiативу на себе.

– Спробуй натиснути на вимикач, Светенгеме, – наказав вiн.

Едмунд, що стояв бiля дверей, слухняно клацнув вимикачем, угору й униз.

– Або на станцii аварiя, або пробки перегорiли, – сказав полковник. – Але хто там горлае?

Жiночий зойк лунав, не уриваючись, десь за зачиненими дверима. Вiн усе наростав, супроводжуваний тепер стукотiнням кулакiв, що молотили по зачинених дверях.

Дора Баннер, яка тихо схлипувала, сказала:

– То Мiцi. Хтось убивае Мiцi.

– Такого щастя нам не дочекатись, – промурмотiв Патрiк.

Мiс Блеклок сказала:

– Треба знайти свiчки. Патрiку, ти iх знайдеш?

Полковник уже вiдчиняв дверi. Вiн i Едмунд iз запаленими запальничками в руках увiйшли до холу. Вони мало не перечепилися об тiло, що там лежало.

– Схоже, з нього вибили дух, – сказав полковник. – Але де та бiсова баба, що так репетуе?

– У iдальнi, – сказав Едмунд.

Їдальня була по той бiк холу. Хтось гатив кулаками у стiну, завивав i верещав.

– Вона замкнена, – сказав Едмунд, нахиляючись.

Вiн обернув ключ у замку, i Мiцi вистрибнула у дверi, як сполохана тигриця.

Свiтло в iдальнi досi горiло. Силует Мiцi на тлi того свiтла являв картину божевiльного жаху, i вона не переставала верещати. Панiка опанувала ii тодi, коли вона витирала посуд, i було кумедно бачити ii з клаптем замшi та срiбним ножем для риби, що iх вона досi тримала в руках.

– Заспокойся, Мiцi, – сказала мiс Блеклок.

– Замовкни, – гарикнув Едмунд, а що Мiцi не виявляла нiякого бажання припинити вереск, то вiн нахилився i врiзав iй добрячого ляпаса. Мiцi охнула й замовкла.

– Знайдiть свiчки, – сказала мiс Блеклок. – Вони в буфетi на кухнi. Патрiку, ти знаеш, де лежать пробки?

– У коридорi за коморою? Зараз подивлюся.

Мiс Блеклок вийшла на свiтло, що проникало крiзь дверi з iдальнi, i Дора Баннер здушено зойкнула. Мiцi знову дико заверещала.

– Кров, кров! – зарепетувала вона. – Мiс Блеклок, ви стiкати кров’ю на смерть!

– Не мели дурницi, – урвала ii мiс Блеклок. – Я навiть не поранена. Куля лише дряпнула менi вухо.

– Але ж ви вся в кровi, тiтко Летi, – сказала Джулiя.

І справдi, бiла блузка, перли та руки мiс Блеклок були геть закривавленi.

– Із вух завжди витiкае багато кровi, – сказала мiс Блеклок. – Я пам’ятаю, як дитиною зомлiла в перукарнi.

ерукар лише дряпнув мое вухо кiнчиком бритви. А менi тодi здалося, що з мене вмить натекла повна миска кровi. Але нам потрiбне свiтло.

– Я принести свiчки, – сказала Мiцi.

Джулiя пiшла з нею, i незабаром вони повернулися з кiлькома свiчками, якi прилiпили до блюдець.

– А зараз погляньмо на нашого зловмисника, – сказав полковник. – Опустiть-но свiчку нижче, Светенгеме. Так низько, як тiльки зможете.

– Я зайду з протилежного боку, – сказала Фiлiпа.

Твердою рукою вона взяла два блюдця зi свiчками. Полковник Істербрук нахилився.

Тiло, що лежало на пiдлозi, було вдягнене в грубо пошитий чорний плащ iз каптуром. Обличчя було закрите чорною маскою, а на руках нападник мав чорнi рукавички з бавовняноi матерii. Каптур зiслизнув назад, вiдкривши голову, вкриту скуйовдженим русявим волоссям.

Полковник Істербрук перекинув тiло на спину, помацав пульс, притулив руку до серця… потiм вiдсмикнув пальцi жестом огиди, подивившись на них. Вони були червонi й липкi.

– Вiн вистрелив у себе, – сказав полковник.

– Вiн тяжко поранений? – запитала мiс Блеклок.

– Гм… Боюся, вiн мертвий… Можливо, самогубство, а може, вiн заплутався в цьому плащi, i револьвер вистрелив, коли вiн падав. Якби було трохи виднiше…

У цю мить, мов чарами, свiтло знову ввiмкнулося.

Опанованi дивним вiдчуттям нереальностi, жителi села Чипiнг-Клегорн, якi стояли в холi будинку «Лiтл-Педокс», раптом усвiдомили, що перебувають у присутностi наглоi i гвалтовноi смертi. Рука полковника Істербрука була вимащена кров’ю. Кров досi стiкала по шиi мiс Блеклок, по ii блузцi та жакету, а в них пiд ногами лежало обличчя нападника, що гротескно розкинув руки й ноги…

Патрiк, який увiйшов iз iдальнi, сказав:

– Схоже, згорiла лише одна пробка…

Вiн замовк.

Полковник Істербрук потяг за невеличку чорну маску.

– Лiпше буде подивитися, що це за хлопець, – сказав вiн. – Утiм, не думаю, що ми його знаемо…

Вiн стягнув маску з обличчя вбитого. Усi нахилили шиi. Мiцi гикнула й зi свистом ковтнула повiтря, але всi iншi були дуже спокiйнi.

– Вiн зовсiм молодий, – сказала мiсiс Гармон iз жалiстю в голосi.

І раптом Дора Баннер збуджено вигукнула:

– Летi, Летi, та це ж той самий молодик iз готелю «Роял Спа», що в Меденгем-Велсi. Той самий, який приходив сюди й просив, щоб ти дала йому грошей на дорогу до Швейцарii, а ти вiдмовила. Я думаю, вiн вигадав ту iсторiю з поверненням лише для того, щоб прийти сюди й вивчити розташування твого дому… Господи, вiн же мiг убити тебе…

Мiс Блеклок, яка вже встигла опанувати себе, сказала суворим голосом:

– Фiлiпо, вiдведи Баннi до iдальнi й налий iй пiвсклянки брендi. Джулiе, люба, збiгай-но до ванноi й принеси менi липучого пластиру, ти його знайдеш там в аптечцi – бо не дуже цiкаво спливати кров’ю, наче заколота свиня. А ти, Патрiку, негайно зателефонуй у полiцiю.

Роздiл четвертий

Готель «Роял Спа»

І

Джордж Райдсдейл, головний констебль Мiдлширу, був спокiйним чоловiком. Середнього зросту, з проникливими очима пiд досить густими бровами, вiн бiльше любив слухати, нiж говорити. Коли виникала така потреба, вiн лише вiддавав короткий наказ, i наказ виконувався.

Тепер вiн слухав рапорт детектива-iнспектора Дермота Кредока. Кредоку офiцiйно було доручено розслiдувати справу з подiями в Чипiнг-Клегорнi. Учора ввечерi Райдсдейл вiдкликав його з Лiверпуля, куди його послали зiбрати певнi вiдомостi, що мали стосунок до iншоi справи. Райдсдейл був дуже доброi думки про Кредока. Вiн був надiлений не лише розумом та уявою, вiн мав також тi якостi, що iх Райдсдейл цiнував найвище: самодисциплiну, яка спонукала його працювати повiльно, розглядати та дослiджувати кожен факт i не ухвалювати жодного певного рiшення, доки не закiнчиться розслiдування.

– Констебль Лег прийняв виклик, сер, – повiдомив Кредок. – Схоже, вiн дiяв дуже добре, не гаючи часу й зберiгши присутнiсть духу. А це було нелегко. Понад десяток людей намагалися говорити всi водночас, причому там була також жiнка зi Схiдноi Європи, з тих, якi впадають у панiку, лиш побачивши полiсмена. Вона була переконана, що ii негайно посадять до в’язницi, i репетувала, аж вуха закладало.

– Убитого впiзнали?

– Так, сер. Рудi Шерц. Швейцарськоi нацiональностi. Працював у готелi «Роял Спа», в Меденгем-Велсi адмiнiстратором. Якщо ви не проти, сер, то я спочатку поiду в готель «Роял Спа», а вже потiм до Чипiнг-Клегорна. Там тепер перебувае сержант Флетчер. Вiн поговорить iз водiями та службовцями автобусноi станцii, а тодi пiде до будинку.

Райдсдейл схвально кивнув головою.

Дверi вiдчинилися, i головний констебль пiдвiв голову.

– Заходьте, Генрi, – сказав вiн. – Ми тут маемо дещо таке, що виходить за межi звичайного.

Сер Генрi Клiтерiнг, колишнiй комiсар Скотленд-Ярду, увiйшов зi злегка пiднятими бровами. Це був високий лiтнiй чоловiк вельми прикметноi зовнiшностi.

– Ця подiя може здатися незвичайною навiть для такого пересиченого детектива, як ви, – провадив Райдсдейл.

– Я нiколи не був пересичен

м, – обурено заперечив сер Генрi.

– Останнiй винахiд наших злочинцiв, – сказав Райдсдейл, – це опублiкувати в газетi оголошення про вбивство, яке вони наготувалися вчинити.

– «Норт-Бенгем Ньюс енд Чипiнг-Клегорн Газет», – промовив сер Генрi. – Вельми солiдне джерело iнформацii. – Вiн прочитав кiлька рядкiв, на якi показав йому палець Кредока. – Атож, справдi щось незвичайне.

– Є якiсь вiдомостi про те, хто опублiкував це оголошення? – запитав Райдсдейл.

– Судячи з опису, сер, його принiс до газети сам Рудi Шерц – у середу.

– І нiхто його не перечитав? Людинi, що прийняла оголошення, воно не здалося дивним?

– Хвороблива бiлявка, що приймае оголошення, як менi здалося, неспроможна мислити, сер. Вона просто порахувала слова й узяла грошi.

– А навiщо вiн усе це вигадав? – запитав сер Генрi.

– Певно, хотiв зiбрати докупи якнайбiльше цiкавих, – припустив Райдсдейл. – Щоб усi вони зiбралися в певний час i в певному мiсцi, де вiн примусить iх пiдняти руки вгору й швиденько очистить iхнi сумочки та кишенi вiд зайвих грошей i коштовностей. Цiй iдеi не можна вiдмовити в оригiнальностi.

– А що то за мiсце таке – Чипiнг-Клегорн? – поцiкавився сер Генрi.

– Велике мальовниче село. Воно розкинулося на кiлька миль. Крамниця рiзника, крамниця пекаря, бакалiйна крамниця i добрий антикварний магазинчик, двi чайнi. Прегарне мiсце. Там налагоджено обслуговування автотуристiв. Багато гарних котеджiв, де ранiше жили фермери, а тепер здебiльшого мешкають старi панни та родини вiдставних вiйськових. Чимало будiвель споруджено ще у вiкторiанськi часи.

– Я знаю такi мiсця, – сказав сер Генрi. – Приемнi старi кицьки та вiдставнi полковники. Звичайно ж, якщо вони прочитали те оголошення, то всi прийшли о пiв на сьому, винюхуючи, що там може статися. Як би менi хотiлося, щоб i моя стара кицька була там присутня. З якою охотою вона б увiгнала своi ще досить гострi зуби в ту незвичайну подiю. Така iсторiя могла б вiдбутися i на ii вулицi.

– А хто вона, ваша стара кицька, Генрi? Ваша тiтка?

– Нi, – зiтхнув сер Генрi. – Вона менi не родичка. – І додав iз глибокою шанобливiстю в голосi: – Вона лише найкращий детектив iз будь-коли створених Богом. Природний генiй, вирощений на придатному грунтi.

Вiн обернувся до Кредока.

– Не стався зневажливо до старих кицьок, якi живуть у тому селi, мiй хлопче, – сказав вiн. – Якщо справа справдi виявиться дуже заплутаною, – а я не думаю, що так буде, – пам’ятай про те, що стара незамiжня жiнка, яка щось плете або працюе в саду, дасть фору на сто очкiв будь-якому сержанту полiцii. Вона тобi розповiсть, що могло статися i що мало статися, i навiть скаже, що ж сталося насправдi. І вона тобi ще й розтлумачить, чому так сталося!

– Я це обов’язково вiзьму до уваги, сер, – сказав детектив-iнспектор Кредок у своiй звичнiй формальнiй манерi, i нiхто б нiколи не здогадався, що Дермот Ерiк Кредок – хрещеник сера Генрi й перебувае у вельми дружнiх взаеминах зi своiм хрещеним батьком.

Райдсдейл коротко виклав своему друговi суть справи.

– Я не став би сумнiватися, що вони зберуться о пiв на сьому, – сказав вiн. – Але звiдки мiг знати той швейцарець, що вони справдi прийдуть туди? А крiм того, звiдки було йому знати, що вони матимуть на собi багато здобичi, якою вiн зможе поживитися?

– Двiйко старомодних брошок, намисто з дрiбних перлин, одна або двi дрiбнi банкноти – не бiльше, – замислено проказав сер Генрi. – Чи ця мiс Блеклок не тримала вдома багато грошей?

– Та начебто нi, сер. Фунтiв п’ять iз невеличким лишком, так вона сказала.

– Атож, не густо, – прокоментував Райдсдейл.

– Тобто ви вважаете, – сказав сер Генрi, – що того хлопця цiкавив не грабунок, що вiн просто хотiв улаштувати щось на зразок театральноi вистави й потiшитися нею. Що ж, це цiлком можливо. Але як вiн примудрився сам застрелити себе?

Райдсдейл пiдсунув до себе аркуш паперу.

– Попереднiй медичний висновок. Пострiл iз револьвера був здiйснений майже впритул, обпалив одяг… гм-м… нiчого не вказуе на те, що це було: нещасливий випадок чи самогубство. Вiн мiг вистрелити в себе умисне або мiг спiткнутися, впасти, i револьвер, який вiн притискав до себе, вистрелив… Імовiрнiше, сталося друге. – Вiн подивився на Кредока. – Ти повинен опитати свiдкiв дуже ретельно й домогтися, щоб вони точно розповiли, що саме вони бачили.

Детектив-iнспектор Кредок сумно промовив:

– Усi вони бачили не одне й те саме.

– Мене завжди цiкавило, – сказав сер Генрi, – що саме бачать люди у хвилину крайнього збудження або нервового напруження. Що саме вони тодi бачать або – i це навiть цiкавiше – чого вони не бачать.

– Якi вiдомостi про револьвер?

– Револьвер iноземного виробництва (ця модель досить поширена на материку), Шерц не мав дозволу мати зброю, i вiн ii не задекларував, коли приiхав до Англii.

– Поганий хлопець, – сказав сер Генрi.

– Поганий з усiх поглядiв. Отже, Кредоку, рушай до готелю «Роял Спа» i з’ясуй, що там можна довiдатися про нього.

ІІ

У готелi «Роял Спа» iн

пектора Кредока вiдразу провели до управителя.

Управитель, мiстер Роулендсон, високий i рум’яний чоловiк iз приемними манерами, прийняв iнспектора Кредока зi щирою добродушнiстю.

– Я радий допомогти вам у всьому, у чому ми можемо, iнспекторе, – сказав вiн. – Ця подiя не перестае дивувати мене. Я нiколи б у це не повiрив – нiколи. Шерц здавався менi звичайнiсiньким i приемним хлопцем, надто далеким вiд мого уявлення про грабiжника або когось подiбного.

– Як довго вiн працював у вас, мiстере Роулендсон?

– Я з’ясував це якраз перед вашим приходом. Трохи довше, як три мiсяцi. Вiн мав дуже добрi рекомендацii, мав усi потрiбнi дозволи i таке iнше.

– І ви були цiлком задоволенi ним?

Не показуючи виду, Кредок вiдзначив, що Роулендсон витримав дуже тривалу паузу, перш нiж йому вiдповiв:

– Цiлком задоволений.

Кредок застосував прийом, який ранiше завжди приносив йому успiх.

– Нi, нi, мiстере Роулендсон, – сказав вiн. – Ви сказали менi неправду, адже так?

– Ну, знаете… – промурмотiв дещо захоплений зненацька управитель.

– Ви мали з ним якiсь проблеми. Що це було?

– У тiм-то й лихо, що я не знаю.

– Але ви вiдчували, що проблеми були?

– Так… так… я вiдчував. Але нiчого конкретного вам сказати не можу. Я не хочу, щоб ви записали моi припущення, а потiм використали iх проти мене.

Кредок вiдповiв йому приемною усмiшкою.

– Я розумiю вашi побоювання. Але ви даремно турбуетеся. А менi конче треба скласти якесь уявлення про цього чоловiка, Шерца. Який вiн був? Ви його пiдозрювали – в чому?

Роулендсон знехотя вiдповiв:

– Ну, знаете, у нас раз або двiчi виникала проблема з рахунками. Там було записано дещо таке, чого там не мало бути.

– Ви хочете сказати, що вiн завищував цiну на деякi послуги, не зазначенi у прейскурантах готелю, i привласнював рiзницю, коли постояльцi розплачувалися?

– Щось подiбне… Точнiше кажучи, вiн кiлька разiв виявив велику недбалiсть, i раз чи двiчi йшлося про дуже велику суму. Вiдверто кажучи, я просив нашого бухгалтера перевiрити його книги, запiдозривши, що вiн удавався до зловживань, але хоч там i було виявлено кiлька помилок i недбалостей, але в цiлому каса виявилася в повному порядку. Тож я дiйшов висновку, що, либонь, помилився у своiх пiдозрах.

– А що, як ви не помилилися? А що, як Шерц примудрявся красти потроху то там, то там i зрештою зiбрати пристойну суму?

– Я не думаю, що вiн мiг би зiбрати пристойну суму. Люди, що примудряються красти, як ви висловилися, потроху, щоб не бути спiйманими, як правило, гостро потребують цих невеличких грошей i витрачають iх вiдразу по тому, як вони iм дiстаються.

– Отже, могла виникнути така ситуацiя, коли йому знадобилися грошi, аби покрити ту чи iншу дрiбну нестачу, i тодi вiн надумав роздобути iх, пограбувавши когось абощо?

– Власне, могла. Цiкаво, чи це була його перша спроба…

– Можливо, i перша. Причому вiн зробив це вельми невправно. А вiн мiг би роздобути грошей у когось iще? Чи була в його життi якась жiнка?

– Офiцiантка з гриль-бару. Їi звуть Мiрна Герiс.

– Я хотiв би з нею поговорити.

ІІІ

Мiрна Герiс виявилася симпатичною дiвчиною з пишною кучмою рудого волосся й кирпатим носиком.

Вона була стривожена й обережна – необхiднiсть вiдповiдати на запитання полiцii вочевидь лякала й пригнiчувала ii.

– Я нiчого про це не знаю, сер. Анiчогiсiнько, – заявила вона. – Якби я знала, що вiн за людина, я нiколи не зустрiчалася б iз ним. Я бачила, що Рудi працюе тут адмiнiстратором, i, природно, думала, вiн чоловiк порядний. Звiсно, я так думала. Як на мене, то готель мав би ретельнiше добирати собi людей – а надто чужоземцiв. Бо коли ти маеш справу з чужоземцем, нiколи не знаеш, чого можна вiд нього чекати. Гадаю, вiн мiг належати до однiеi з тих банд, про якi ми читаемо в газетах.

– Ми вважаемо, – сказав Кредок, – що вiн працював сам-один.

– А який вiн був спокiйний, який респектабельний! Хiба ж я могла запiдозрити його в чомусь? Хоч у мене пропадали деякi речi – тепер менi згадалося дещо. Дiамантова брошка – i невеличкий золотий медальйон. Але я нiколи не думала, що iх мiг поцупити в мене Рудi.

– Звiсно, ви не думали, – сказав Кредок. – Їх мiг поцупити хто завгодно. Ви знали його добре?

– Я б не сказала, що так уже добре.

– Але вашi взаемини були дружнiми?

– Атож, вони були дружнiми, i то все, що мiж нами було. Нiчого серйозного. Зрештою, я завжди дуже обережна, коли йдеться про чужоземцiв. Вiд них можна чекати чого завгодно, але ж ти нiколи не знаеш, чи не так? Якими були поляки пiд час вiйни! І навiть деякi з американцiв. Нiколи не зiзнавалися в тому, що вони одруженi, доки не було вже пiзно. Рудi багато чого менi говорив – але я завжди ставилася до його балачок з осторогою.

Кредок ухопився за ii фразу.

– Вiн багато чого говорив? Це дуже цiкаво, мiс Герiс. Я бачу, ви зможете дуже допомогти нам. Що ви маете на увазi, коли кажете, що вiн багато говорив?

– Ну, вiн полюбляв розповiдати, яких багатих родичiв мае у Швейцарii – i якi вони та

великi цабе. Але це не в’язалося з тим, що вiн завжди мав скруту з грiшми. Вiн завжди казав, що не мiг перевезти своi грошi сюди зi Швейцарii через строгi правила на кордонi. Мабуть, так воно й було, бо вдягався вiн не вельми. У його вбраннi не було справжнього шику, я хочу сказати. Я також думаю, що багато з того, що вiн менi розповiдав, було пустою балаканиною. Про те, як вiн ходив в Альпах i рятував життя людям, яких засипало снiгом. Та йому паморочилася голова, коли ми з ним пiднялися на мiсцеву гору. Якi там Альпи!

– А ви часто з ним зустрiчалися?

– Атож, досить часто. Вiн мав добрi манери i знав, як сподобатися дiвчинi. У кiно ми завжди сидiли на найкращих мiсцях. Інодi вiн навiть купував менi квiти. А танцював просто чудово – бiгме, чудово.

– А вiн нiколи не згадував про мiс Блеклок у розмовi з вами?

– Вона iнодi приходить сюди обiдати, чи не так? А якось i жила тут протягом певного часу. Але я не пригадую, щоб Рудi коли-небудь про неi згадував. Я не знала, що вiн знайомий iз нею.

– А чи згадував вiн про Чипiнг-Клегорн?

Йому привидiвся певний вираз страху в очах Мiрни Герiс, але тiльки привидiвся.

– Не думаю… Одного разу вiн щось запитав про автобуси, коли вони ходять, – але я не пригадую, чи вiн згадав тодi про Чипiнг-Клегорн, чи про якесь iнше село. Це було досить давно.

Вiн не змiг бiльше нiчого випитати в неi. Рудi Шерц здавався звичайнiсiньким чоловiком. Вона не бачилася з ним учора ввечерi. Вона навiть подумати не могла – навiть подумати не могла! – що Рудi Шерц – негiдник.

«Можливо, так воно i е», – подумав Кредок.

Роздiл п’ятий

Мiс Блеклок i мiс Баннер

«Лiтл-Педокс» виявився майже достоту таким, яким i уявляв його собi детектив-iнспектор Кредок. Вiн побачив там качок i курчат й те, що недавно було привабливим трав’яним бордюром, а тепер там лише кiлька айстр вибухнули останнiм сплеском ясно-червоноi краси. Морiжки та стежки показували ознаки занедбаностi й запустiння.

Пiдсумовуючи свое загальне враження, детектив-iнспектор Кредок подумав: «Певно, господиня не мае грошей, щоб найняти садiвникiв. Але вона любить квiти i мае добрий смак у плануваннi клумб i квiтникiв. Будинок треба було б пофарбувати. А проте тепер багато будинкiв потребують, щоб iх пофарбували. Дуже приемна маленька садиба».

Коли автомобiль Кредока зупинився перед парадними дверима, сержант Флетчер вийшов з-за дому. Сержант Флетчер був схожий на гвардiйця, вiн умiв по-вiйськовому ставати струнко i знав, як надати дуже рiзних значень односкладовому слову: «Сер».

– Отже, ти тут, Флетчере.

– Сер, – сказав сержант Флетчер.

– Маеш щось доповiсти?

– Ми закiнчили огляд будинку, сер. Шерц, схоже, нiде не залишив вiдбиткiв пальцiв. Вiн був у рукавичках, звичайно. Жодного слiду вiд висаджених дверей або вiкон iз метою вдертися до будинку. Схоже, вiн приiхав сюди з Меденхема на автобусi, що прибувае о шостiй. Бiчнi дверi будинку, як менi вдалося з’ясувати, були замкненi о пiв на шосту вечора. Думаю, вiн увiйшов у дiм крiзь параднi дверi. Мiс Блеклок стверджуе, що цi дверi зазвичай не замикають доти, доки всi в домi не вкладаються спати. З другого боку, служниця посвiдчила, що параднi дверi були замкненi протягом усiеi другоi половини дня. Але вона посвiдчить що завгодно, бо це жiнка надзвичайно темпераментна. Вона бiженка десь зi Схiдноi Європи.

– То з нею важко розмовляти?

– Сер! – з особливим притиском вiдказав сержант Флетчер.

Кредок усмiхнувся.

Флетчер продовжив свiй рапорт:

– Система освiтлення всюди в повному порядку. Нам досi не пощастило з’ясувати, як вiн зумiв вимкнути свiтло. Було вiдключено лише один контур. Вiтальню й хол. Сьогоднi, безперечно, бра та верхнi лампи пiд’еднують до рiзних пробок, але в цьому домi стара система розташування дротiв. Не розумiю, як йому вдалося дiстатися до пульта з пробками, бо вiн висить у коридорi за посудною шафою, отож, вiн мiг пройти туди лише через кухню, i служниця не могла б його не побачити.

– Якщо вона не була з ним у змовi.

– Це цiлком можливо. І вiн, i вона чужоземцi, i я не схильний довiряти iй анiтрохи.

Кредок помiтив два величезнi наляканi чорнi ока, що дивилися на нього крiзь вiкно, яке було поруч iз парадними дверима. Обличчя, розплющене об шибку, було майже невидиме.

– То вона?

– Вона, сер.

Обличчя зникло.

Кредок натиснув на кнопку дзвiнка бiля дверей.

Пiсля тривалого очiкування дверi вiдчинила симпатична молода жiнка з каштановим волоссям i знудьгованим виразом обличчя.

– Детектив-iнспектор Кредок, – сказав Кредок.

Молода жiнка подарувала йому досить холодний погляд привабливих карих очей i сказала:

– Заходьте. Мiс Блеклок чекае вас.

Хол, як помiтив Кредок, був довгий, вузький, i в нього виходило, як йому здалося, безлiч дверей.

Молода жiнка вiдчинила дверi лiворуч i сказала:

– Прийшов iнспектор Кредок, тiтко Летi. Мiцi не захотiла вiдчинити дверi. Вона зачинилася в кухнi i стогне там iз неймовiрними вiдтiнками в голосi. Не думаю, що ми матимемо сьогоднi обiд.

Вона сказала, звертаючись до Кредока тоном пояснення:

– Мiцi не любить полiцii.

І вийшла, зачинивши за собою дверi.

Кредок пiдiйшов до власницi будинку «Лiтл-Педокс».

Вiн побачив високу, досить енергiйну жiнку рокiв шiстдесяти. Сиве, хвилясте вiд природи волосся обрамлювало розумне, вольове обличчя. Вона мала сiрi очi й квадратне рiшуче пiдборiддя. Їi лiве вухо було забинтоване. На нiй не було нiякого макiяжу, i вона була дуже просто вдягнена – у твiдовий костюм та пуловер. На шиi вона мала старовинне намисто – воно зовсiм не вiдповiдало ii костюму й надавало iй виразу вiкторiанськоi сентиментальностi, що iнакше не був би помiтний.

Вiдразу за нею стояла жiнка приблизно того самого вiку з круглим обличчям i досить неохайним волоссям, що вибивалося з-пiд сiточки. Кредок вiдразу вгадав у нiй Дору Баннер, яку констебль Лег назвав у своему рапортi «компаньйонкою», а усно додав те, що в рапортi записувати було не можна: «З головою у неi не все гаразд».

Мiс Блеклок заговорила приемним голосом добре вихованоi людини:

– Доброго ранку, iнспекторе Кредок. Це моя подруга, мiс Баннер, яка допомагае менi доглядати дiм. Сiдайте, будь ласка. Ви, сподiваюсь, не палите?

– Якщо й палю, то тiльки поза службою.

– Яка ганьба!

Очi Кредока ковзнули по кiмнатi швидким i практичним поглядом. Типова вiкторiанська вiтальня, що складаеться з двох кiмнат. Два довгi вiкна в цiй кiмнатi, вiкно у глибокiй нiшi; в iншiй… стiльцi… канапа, посерединi стiл, на якому стоiть велика ваза з хризантемами, ще одна ваза на пiдвiконнi – квiти свiжi й приемнi, проте не позначенi особливою оригiнальнiстю смаку. Єдиною деталлю, яка порушувала тут гармонiю, була маленька срiбна ваза, а в нiй зiв’ялi фiалки на столi поблизу вiд арки, що вела до другоi кiмнати. Кредок не мiг собi уявити, щоб мiс Блеклок могла терпiти зiв’ялi квiти у своiй вiтальнi, а тому вiн сприйняв iх як едину ознаку раптовоi тривоги, що свiдчила про брутальне порушення добре налагодженого порядку в домi.

Вiн сказав:

– Я так розумiю, мiс Блеклок, що саме в цiй кiмнатi трапився… iнцидент.

– Так.

– І ви б лишень побачили, що тут дiялося вчора в домi! – вигукнула мiс Баннер. – Такий розгардiяш. Два столики були перекинутi, i вiд одного вiдламалася нiжка, люди наштовхувалися одне на одного в темрявi, i хтось випустив iз рук запалену сигарету i спалив найкращу меблю, що тут стояла. Люди – а надто молодi люди – так безтурботно ставляться до таких речей… Богу дякувати, жодна порцелянова фiлiжанка не розбилася…

Мiс Блеклок лагiдно, але твердо урвала свою компаньйонку:

– Усi цi подii, Доро, хоч вони й неприемнi, можна вважати неiстотними дрiбницями. Думаю, буде лiпше, якщо ми просто вiдповiдатимемо на запитання iнспектора Кредока.

– Дякую вам, мiс Блеклок. Я прийшов розпитати вас про те, що тут сталося вчора вночi. По-перше, я хотiв би поцiкавитися, коли вперше ви побачили чоловiка, якого тут було вбито, – Рудi Шерца.

– Рудi Шерца? – Мiс Блеклок здавалася здивованою. – То так його звали? Чомусь я думала… Але це не мае ваги. Уперше я з ним зустрiлася тодi, коли приiхала до Меденгем-Спа, щоб походити протягом дня по крамницях, – це було, дай-но менi, Боже, пам’ятi – десь три тижнi тому. Ми – мiс Баннер i я – обiдали в ресторанi готелю «Роял Спа». Коли ми вже зiбралися вийти з готелю, я почула, як хтось промовив мое iм’я. Це був той молодик. Вiн запитав: «Ви мiс Блеклок, чи не так?» А далi вiн сказав, що, мабуть, я не пам’ятаю його, але вiн син власника готелю в Альпах, у мiстi Монре, де моя сестра i я жили протягом майже року пiд час вiйни.

– Готель в Альпах, Монре, – занотував собi Кредок. – Але чи справдi ви його запам’ятали, мiс Блеклок?

– Нi, не запам’ятала. Я навiть не могла пригадати, щоб його там бачила. Цi молодики, якi сидять за конторкою адмiнiстратора, для мене всi однаковi. Проте ми дуже гарно провели тодi час у Монре, i власник готелю виявив до нас надзвичайну увагу. Тому я намагалася бути максимально чемною й висловила сподiвання, що той хлопець утiшаеться своiм перебуванням в Англii, а вiн сказав так: батько послав його сюди на пiвроку вивчати готельний бiзнес. Усе здавалося цiлком природним.

– А ваша наступна зустрiч?

– Вона вiдбулася – дайте-но я пригадаю – днiв десять тому, вiн несподiвано з’явився тут. Я була дуже здивована, коли побачила його. Вiн попросив пробачення за те, що мене турбуе, але сказав, що я едина особа, яку вiн знае в Англii. Вiн сказав менi, що йому термiново потрiбнi грошi, вiн, мовляв, повинен негайно повернутися до Швейцарii, бо його мати тяжко захворiла.

– Однак Летi не дала йому грошей, – випалила мiс Баннер, вiдсапуючись.

– Це була дуже неправдоподiбна iсторiя, – з глибокою переконанiстю в голосi сказала мiс Блеклок. – Я вiдразу зрозумiла, що вiн морочить менi голову. Історiя про те, що йому потрiбнi грошi на повернення до Швейцарii, була суцiльною вигадкою. Його батько мiг просто зателефонувати в цю краiну й про все домовитися. Власники готелiв пов’язанi мiж собою по всiй Європi. Я з

пiдозрила, що вiн просто розтринькав своi грошi або щось таке. – Вона помовчала й сухо сказала: – Не вважайте мене особою надто черствою, але я протягом багатьох рокiв працювала секретаркою у великого фiнансиста, i це навчило бути обережною, коли хтось випрохуе грошi. Я просто знаю, чим здебiльшого все це закiнчуеться.

– Єдине, що мене здивувало, – докинула вона замислено, – це те, що вiн не став наполягати. Вiн пiшов вiд мене, не сказавши нiчого бiльше. Скидалося на те, що вiн i не сподiвався отримати грошi.

– То чи не думаете ви тепер, що вiн прийшов до вас лише для того, щоб розвiдати тут обстановку?

Мiс Блеклок енергiйно закивала головою.

– Саме так я тепер i думаю. Ідучи геть, вiн зробив кiлька зауважень щодо моiх кiмнат. Вiн сказав: «У вас дуже приемна iдальня» (а це не так насправдi – то бридка й темна мала кiмнатка), певне, то був привiд для того, щоб туди зазирнути. А потiм вiн випередив мене i сам почав вiдчиняти параднi дверi, сказавши: «Дозвольте менi». Я думаю, вiн хотiв подивитися, як вони зачиняються. Як i бiльшiсть тутешнiх людей, ми нiколи не замикаемо параднi дверi, поки не споночiе. Хто завгодно може увiйти в дiм.

– А як дверi з чорного ходу? Я так розумiю, що ви маете дверi чорного ходу з боку садка?

– Так. Я виходила, щоб закрити качок у сараi, незадовго до того, як почали приходити люди.

– Вони були замкненi, коли ви вийшли?

Мiс Блеклок спохмурнiла.

– Я не пам’ятаю… Мабуть, що так. Але я точно замкнула iх, коли повернулася в дiм.

– Це було десь о чверть на сьому?

– Та десь так.

– А що параднi дверi?

– Я замикаю iх значно пiзнiше.

– У такому разi Шерц мiг легко увiйти крiзь них. А мiг i прослизнути у дверi чорного ходу, коли ви виходили зачиняти качок. Вiн уже все тут роздивився й, мабуть, помiтив тi мiсця, де можна було заховатися, – скажiмо, у шафi абощо. Атож, либонь, усе було саме так.

– Пробачте, але менi не здаеться, що все було саме так, – не погодилася з ним мiс Блеклок. – Скажiть менi, будь ласка, навiщо тому хлопцевi було вдиратися в дiм i влаштовувати ту дурну комедiю з пограбуванням?

– Ви тримаете грошi вдома, мiс Блеклок?

– Близько п’ятьох фунтiв у шухлядi й не бiльш як фунтiв два в гаманцi.

– Коштовностi?

– Два перснi, брошки та камеi, що iх я ношу на собi. Ви мусите погодитися зi мною, iнспекторе, що вся ця iсторiя здаеться безглуздою.

– Але ж то не було пограбування! – вигукнула мiс Баннер. – Я ж тобi казала, Летi, i ще раз кажу! Вiн хотiв помститися тобi. За те, що ти не дала йому грошей. Вiн умисне стрiляв у тебе – двiчi.

– Он як, – сказав Кредок. – Ми переходимо тепер до вчорашнього вечора. Що, власне, сталося, мiс Блеклок? Розкажiть менi про все своiми словами, так, як воно вам запам’яталося.

Мiс Блеклок замислилася на мить.

– Дзигар задзвонив. Той, що стоiть на камiннiй поличцi. Пригадую, я сказала, що коли станеться щось, то воно станеться скоро. І тодi дзигар задзвонив. Ми всi слухали його, нiчого не кажучи. Вiн видзвонюе так мелодiйно, ви знаете. Вiн видзвонив двi чвертi, а потiм раптом погасло свiтло.

– Якi лампочки у вас горiли?

– Настiннi бра тут i в наступнiй кiмнатi. Головна лампа та двi настiльнi лампи для читання не були увiмкненi.

– Чи був спочатку яскравий спалах або трiск, коли лампи погасли?

– Я цього не помiтила.

– Яскравий спалах був, – сказала Дора Баннер. – І добре затрiскотiло. Я злякалася!

– А що потiм, мiс Блеклок?

– Дверi вiдчинилися…

– Якi дверi? Їх двое у вас у вiтальнi.

– Ось цi дверi. Тi дверi, що в наступнiй кiмнатi, не вiдчиняються. Вони лише зображують дверi. Отже, дверi вiдчинилися й у них з’явився чоловiк у масцi та з револьвером. Сцена була надто фантастичною, аби я могла щось сказати, але в ту мить я, звiсно, подумала, що це якийсь дурний жарт. Вiн щось сказав – я забула, що саме…

– Руки вгору або я стрiлятиму! – драматично вигукнула мiс Баннер.

– Щось подiбне, – сказала мiс Блеклок, проте в ii голосi прозвучав сумнiв.

– І ви всi пiдняли руки?

– О, так, – сказала мiс Баннер. – Ми всi пiдняли руки. Ми думали, що це гра.

– Я не пiдiймала руки, – рiшуче заявила мiс Блеклок. – Менi це здалося таким дурним. Я була страшенно роздратована.

– А потiм?

– Пучок свiтла вiд лiхтарика був спрямований просто менi в обличчя. Вiн заслiпив мене. А потiм я не могла повiрити своiм вухам. Я почула, як куля просвистiла повз мене й ударилася в стiну бiля моеi голови. Хтось зойкнув, а я вiдчула пекучий бiль у вусi, i пролунав другий пострiл.

– То був жах! – утрутилася мiс Баннер.

– А що сталося потiм, мiс Блеклок?

– Важко сказати – вiд болю й несподiванки я мало не втратила тяму. Постать у дверях раптом обернулася й, здаеться, спiткнулася, а потiм пролунав ще один пострiл, лiхтар погас, i всi почали штовхатися й кричати. І натикатись одне на одного.

– Де ви стояли, мiс Блеклок?

– Вона стояла бiля столу. Вона тримала в руцi вазу з фiалками, – вiдповiла мiс Баннер, важко вiдсапуючись.

– Я була ось там, – мiс Блеклок пiдiйшла

о маленького столика, що стояв бiля арки. – Насправдi я тримала в руцi коробку iз сигаретами.

Інспектор Кредок оглянув стiну позад неi. Двi дiрки вiд куль було видно чiтко. Кулi звiдти вже витягли й надiслали для порiвняння з револьвером.

Вiн спокiйно сказав:

– Вам вочевидь пощастило, мiс Блеклок.

– Вiн стрiляв у неi, – сказала мiс Баннер. – Вiн умисне цiлився в неi! Я бачила його! Вiн спрямовував промiнь лiхтаря на кожного, поки натрапив на неi, i тодi вiн навiв свою зброю й двiчi вистрелив у неi. Вiн хотiв убити тебе, Летi.

– Доро, люба, ти просто утовкмачила це собi в голову, знову й знову обмiрковуючи те, що сталося.

– Вiн стрiляв у тебе, – вперто повторила Дора. – Вiн хотiв убити тебе, а коли не влучив, то застрелився сам. Я переконана в тому, що все було саме так.

– Я навiть на думцi не припускаю, що вiн мав намiр застрелити себе, – сказала мiс Блеклок. – Вiн не належав до тих людей, якi можуть накласти на себе руки.

– Ви сказали менi, мiс Блеклок, що доки не пролунав пострiл iз револьвера, ви думали, що йдеться тiльки про жарт?

– Природно. А як iще я могла думати?

– А ви думали про те, хто б це мiг утнути з вами такий жарт?

– Ти спочатку думала, що це мiг утнути Патрiк, – нагадала iй Дора Баннер.

– Патрiк? – гостро запитав iнспектор.

– Мiй молодий родич, Патрiк Сiмонс, – сердито кинула мiс Блеклок, роздратована словами подруги. – Менi спало на думку, коли я побачила це оголошення, що то вiн захотiв так пожартувати, але Патрiк категорично заперечив свою причетнiсть.

– А потiм ти дуже стривожилася, Летi, – сказала мiс Баннер. – Ти була стурбована, хоч i намагалася вдати, нiби цiлком спокiйна. І ти мала всi пiдстави бути стурбованою. Адже в газетi оголосили, що буде скоене вбивство, – i хтось хотiв убити тебе. А якби тебе вбили, куди б ми тодi всi подiлися?

Дора Баннер тремтiла, коли говорила. Їi обличчя зморщилося, i було схоже, що вона зараз заплаче.

Мiс Блеклок поплескала ii по плечу.

– Усе гаразд, моя люба Доро, – не хвилюйся так дуже. Це шкодить твоему здоров’ю. Усе добре, усе гаразд. Ми пережили тяжку подiю, але тепер усе позаду. – Вона докинула: – Ти мусиш узяти себе в руки заради мене, Доро. Ти ж знаеш, я покладаюся на тебе, без тебе менi було б важко доглядати дiм. Чи не сьогоднi нам мають принести бiлизну?

– О Боже, Летi, як добре, що ти менi нагадала! Сподiваюся, вони повернуть нам ту наволочку, яка загубилася. Я повинна зробити про це помiтку в книзi. Негайно пiду i з’ясую, чи там усе гаразд.

– І забери цi фiалки, – сказала мiс Блеклок. – Я нiчого так не ненавиджу, як зiв’ялi квiти.

– Який жаль. Я зiрвала iх тiльки вчора свiжiсiнькими. Вони зовсiм мало стояли, мабуть, я забула налити води у вазу. Лихо та й годi! Я завжди щось забуваю. А зараз пiду й подивлюся, як там справи з бiлизною. Вони мають принести ii з хвилини на хвилину.

Вона вибiгла з кiмнати, знову щаслива й задоволена.

– У неi слабке здоров’я, – сказала мiс Блеклок, – i хвилюватися iй шкiдливо. Ви маете ще запитання до мене, iнспекторе?

– Менi хотiлося б точно знати, якi ще люди живуть у вашому домi, i щоб ви трохи розповiли про них.

– Крiм мене та Дори Баннер, у моему будинку сьогоднi мешкають ще двое молодих людей, моi далекi родичi, Патрiк i Джулiя Сiмонси.

– Вони доводяться вам далекими родичами? А не племiнником i племiнницею?

– Нi. Щоправда, вони називають мене тiткою Летi, але насправдi вони родичi менi дуже далекi. Їхня мати була моею троюрiдною сестрою.

– А вони завжди мешкали з вами?

– Ой, нi, вони тут живуть тiльки два мiсяцi. Вони жили на пiвднi Францii до вiйни. Патрiк служив на флотi, а Джулiя, якщо не помиляюся, працювала в якомусь мiнiстерствi. Вона жила тодi в Ландудно. Коли вiйна закiнчилася, iхня мати написала менi й запитала, чи не погоджуся я, щоб вони на певний час оселилися в мене, платячи за свое проживання. Джулiя вiдбувае практику як фармацевт у Мiлчестерськiй лiкарнi, а Патрiк навчаеться на iнженерному факультетi Мiлчестерського унiвеситету. До Мiлчестера, як вам вiдомо, звiдси лише п’ятдесят хвилин iхати автобусом, i я була дуже рада прийняти iх тут. Цей дiм, правду кажучи, занадто великий для мене. Вони платять менi невеличку суму за проживання та харчування, i менi живеться з ними дуже добре. Я люблю мати когось молодого в домi, – додала вона з усмiшкою.

– А крiм того, тут ще живе мiсiс Геймс, чи не так?

– Так. Вона працюе помiчником садiвника в «Даяс-Холi», там, де живе мiсiс Лукас. У котеджi там мешкають старий садiвник та його дружина, i мiсiс Лукас запитала, чи не можу я iй надати притулок тут. Вона дуже мила жiнка. Їi чоловiка вбито в Італii, i вона мае восьмирiчного хлопця, який навчаеться у приватнiй школi i також живе в мене тут на вакацiях.

– А як у вас iз домашньою прислугою?

– Тимчасовий садiвник приходить до мене по вiвторках i п’ятницях. Така собi мiсiс Гагiнз приходить сюди щоранку п’ять днiв на тиждень, а на кухнi менi допомагае чужоземна бiженка з iм’ям, яке нелегко вимовити. Вам навряд чи

дасться поговорити нормально з Мiцi, боюся. У неi щось схоже на манiю переслiдування.

Кредок кивнув головою. Вiн тримав у пам’ятi ще одну з неоцiненних характеристик констебля Лега. Назвавши Дору Баннер фразою «у неi не всi дома», а Летицiю Блеклок – «жiнка окей», вiн прикрасив послужний список Мiцi словом «брехуха».

Нiби прочитавши його думки, мiс Блеклок сказала:

– Але ви не ставтеся з упередженням до бiдолашноi дiвчини, тому що вона брехуха. Я щиро вiрю, що, як i у випадку багатьох брехунiв, у ii брехнi е чимало правди. Так, наприклад, якщо вона розповiдала про себе все бiльшi й бiльшi жахiття, аж поки починала вiрити, що будь-яка страшна iсторiя з газетних сторiнок вiдбувалася й особисто з нею або з ii родиною, то вона пережила тяжкий шок i насправдi, i принаймнi одного з ii близьких родичiв було вбито в неi на очах. Я думаю, багато з цих перемiщених осiб вiдчувають, – i мабуть, вони мають рацiю, – що нашi спiвчуття i симпатiя залежать вiд жорстокостей, якi iм довелося пережити, а тому вони перебiльшують i вдаються до вигадок.

Вона додала:

– Правду кажучи, Мiцi – особа нестерпна. Вона всiх нас дратуе i сердить, вона пiдозрiлива й похмура, ii почуття постiйно хтось зачiпае, i вона почувае себе глибоко скривдженою. Але, попри все це, менi щиро шкода ii. – Вона усмiхнулася. – А крiм того, якщо вона захоче, то вмiе готувати надзвичайно смачно.

– Я спробую не надокучати iй занадто, – заспокiйливо промовив Кредок. – А хто менi вiдчинив дверi? Мiс Джулiя Сiмонс?

– Так. Ви хочете поговорити з нею тепер? Патрiка немае вдома. Фiлiпа Геймс працюе в «Даяс-Холi», i ви знайдете ii там.

– Дякую, мiс Блеклок. Я хотiв би побачитися з мiс Сiмонс тепер, якщо можна.

Роздiл шостий

Джулiя, Мiцi й Патрiк

І

Коли Джулiя увiйшла до кiмнати й сiла на стiлець, який звiльнила для неi Летицiя Блеклок, вираз обличчя в неi був спокiйний i стриманий, i це чомусь роздратувало Кредока. Вона подивилася на нього незворушним поглядом i стала чекати його запитань.

Мiс Блеклок тактовно вийшла з кiмнати.

– Будь ласка, розкажiть менi про вчорашнiй вечiр, мiс Сiмонс.

– Учорашнiй вечiр? – промурмотiла Джулiя без будь-якого виразу в очах. – О, вчора ми поснули, як мертвi. Такою, либонь, була наша реакцiя.

– Я маю на увазi вечiр, починаючи з шостоi години.

– А, розумiю. До нас прийшло чимало занудних людей.

– Справдi занудних?

Вона обдарувала його ще одним незворушним поглядом.

– Ви ж уже знаете, хто тут був.

– Я ставлю вам запитання, мiс Сiмонс, – люб’язно проказав Кредок.

– Пробачте менi. Це так нудно, коли тебе примушують щось повторювати. Навiщо вам… Ну, гаразд… Прийшли полковник i мiсiс Істербрук, мiс Гiнчклiф i мiс Мергатройд, мiсiс Светенгем та Едмунд Светенгем i мiсiс Гармон, дружина вiкарiя. Вони прийшли в такому порядку, як я назвала. А якщо ви хочете знати, що вони казали, то всi вони по черзi казали одне й те саме: «Я бачу, ви увiмкнули центральне опалення» i «Якi чудовi хризантеми!»

Кредок закусив губу, щоб не засмiятися. Вона зображувала iх досконало.

– Винятком була мiсiс Гармон. Вона мила жiночка. Увiйшла сюди в капелюшку, який чудом не зсунувся з ii голови, та з незав’язаними шнурками й вiдразу запитала, коли вiдбудеться вбивство. Їi слова всiх збентежили, бо всi вони прикидалися, нiби зайшли випадково. Тiтка Летi сухо вiдповiла iй, що вiдбудеться воно дуже скоро. А тодi задзвонили дзигарi, i коли стих останнiй звук, свiтло погасло, дверi вiдчинилися, i чоловiк у масцi сказав: «Руки вгору, хлопцi» чи щось таке. Усе вiдбувалося наче в поганому фiльмi. Справдi сцена була безглуздою. А потiм вiн двiчi вистрелив у тiтку Летi, i вiдчуття чогось безглуздого зникло.

– Де був кожен, коли це сталося?

– Коли погасло свiтло? Усi просто стояли тут, у вiтальнi. Мiсiс Гармон сидiла на канапi, Гiнч (тобто мiс Гiнчклiф) стояла перед камiном у чоловiчiй позi.

– Ви були в цiй кiмнатi чи в тiй, що далi?

– Переважно, думаю, я була в цiй кiмнатi. Патрiк пiшов до iншоi, щоб узяти херес. Думаю, полковник Істербрук пiшов за ним, але цiлковитоi певностi в мене нема. Ми просто, як я сказала, стояли та сидiли то там, то там.

– А де були ви?

– Думаю, я була бiля вiкна. Тiтка Летi пiшла взяти сигарети.

– На столi, бiля арки?

– Так – а тодi свiтло погасло, i почався поганий фiльм.

– У того чоловiка був потужний лiхтар. Як вiн ним користувався?

– Вiн спрямував його на нас. Усiм заслiпило очi. Неможливо було не клiпати повiками.

– Я хочу, щоб ви вiдповiли на це запитання точно, мiс Сiмонс. Чи вiн тримав лiхтар нерухомо, чи водив ним туди-сюди?

Джулiя помiркувала. Тепер вигляд у неi вже не був такий знуджений.

– Вiн водив ним, – сказала вона повiльно. – Як водять прожектором у танцювальнiй залi. Свiтло вдарило менi в обличчя, але потiм ковзнуло далi по кiмнатi, i пролунали пострiли. Два пострiли.

– А потiм?

– Вiн рвучко обернувся – i Мiцi завила, наче сирена, невiдомо звiдки, а тодi пролунав ще один пострiл. Потiм дверi зачинилися (в

ни зачинилися повiльно, з тонким i якимсь, знаете, моторошним скрипiнням), i ми всi опинилися в темрявi, не знаючи, що робити; бiдолашна Баннi верещала, як недорiзаний крiль, а Мiцi репетувала в iдальнi так, нiби хтось приставив iй там нiж до горла.

– Ви думаете, той чоловiк сам у себе вистрелив чи, спiткнувшись, упав, i револьвер вистрелив сам по собi?

– Не маю найменшого уявлення. Усе вiдбувалося, нiби на сценi. Спочатку я вважала, то був чийсь дурний жарт – аж поки не побачила, як цебенить кров iз вуха тiтки Летi. Адже, якщо ти навiть хочеш вистрелити з револьвера, щоб надати сценi правдивостi, то ти стрiлятимеш над головами в людей, щоб нi в кого не влучити, чи не так?

– Та певно, що так. Ви думаете, вiн бачив, у кого стрiляе? Тобто я хочу запитати, чи мiс Блеклок перебувала у свiтляному колi вiд лiхтаря?

– Не можу сказати. Я не дивилася на неi. Дивилася на того, хто стрiляв.

– Я веду до того, чи думаете ви, що той чоловiк умисне стрiляв у неi – в неi, а не в когось iншого?

Джулiю, схоже, здивувало таке припущення.

– Ви хочете сказати, вiн цiлився саме в тiтку Летi? О нi, я так не думаю… Зрештою, якби вiн хотiв пристрелити тiтку Летi, то вiн мiг би обрати для цього набагато кращу нагоду. Навiщо йому було збирати всiх тих друзiв i сусiдiв, щоб тiльки ускладнити собi справу. Вiн мiг би вистрелити в неi, ховаючись за парканом, як це роблять у добрiй старiй Ірландii, у будь-який день тижня й вiдразу покiнчити з цiею справою.

Цi слова, подумав Кредок, були переконливою вiдповiддю на припущення Дори Баннер про те, що зловмисник напав саме на Летицiю Блеклок.

Вiн сказав, зiтхнувши:

– Дякую вам, мiс Сiмонс. А зараз я пiду й спробую поговорити з Мiцi.

– Стережiться ii пазурiв, – застерегла його Джулiя. – Вона татарка!

ІІ

Кредок у супроводi Флетчера знайшов Мiцi на кухнi. Вона розкачувала тiсто й подивилася на нього з пiдозрою, коли вiн увiйшов.

Їi чорне волосся нависало над очима; вигляд у неi був похмурий, а яскраво-червоний джемпер та свiтло-зелена спiдниця, якi були на нiй, не вiдповiдали нездоровому кольору ii обличчя.

– Чого ви приходити на мою кухню, мiстер? Ви ж iз полiцii, чи не так? Мене завжди, завжди переслiдують – порятунку нема! Менi треба було б уже звикнути. Кажуть, нiби в Англii у вас усе по-iншому, але це не так! Ви прийшов мене мучити, примусити, щоб я говорити, але я нiчого вам не скажу. Можете вiдривати менi нiгтi, припалювати шкiру сiрниками – та ви й на гiрше здатнi. Але я нiчого не казати, ви мене чуете? Я нiчого вам не казати – не казати нiчого. Можете послати мене назад, до мого концентрацiйного табору – менi байдуже.

Кредок подивився на неi замисленим поглядом, обираючи найкращу стратегiю для атаки. Нарештi зiтхнув i сказав:

– Ну гаразд, тодi вдягайте капелюшок i пальто.

– Навiщо? – запитала збита з пантелику Мiцi.

– Надiвайте свiй капелюшок, вдягайте пальто й ходiть зi мною. У мене тут немае апарата, яким я зриваю нiгтi, та й iншi знаряддя тортур я залишив у себе на дiльницi. Туди ми вас i поведемо. Ти наготував наручники, Флетчере?

– Сер! – сказав сержант Флетчер голосом, у якому звучало глибоке схвалення.

– Але я не хочу туди йти! – заверещала Мiцi, вiдступаючи вiд нього.

– У такому разi вiдповiдайте на коректнi запитання коректно. Можете покликати свого адвоката, якщо хочете.

– Адвоката? Я не любити адвокатiв. Я не хотiти адвоката.

Вона вiдклала качалку, витерла руки шматиною полотна й сiла на стiлець.

– Що ви хотiти знати? – запитала вона похмуро.

– Щоб ви менi розповiли про те, що тут було вчора ввечерi.

– Ви дуже добре знати, що тут було.

– Я хочу почути вашу розповiдь.

– Я хотiла покинути цей дiм. Вона вам про це казати? Я хотiла пiти, коли побачила в газетi те оголошення про вбивство. Я хотiти пiти. Вона мене не вiдпустити. Вона сувора жiнка – i зовсiм не симпатична. Вона примусити мене залишитися. Але я знати – знати, що вiдбудеться. Я знати, що мене вб’ють.

– Але ж вас не вбили, чи не так?

– Нi, – неохоче погодилася Мiцi.

– Тодi розкажiть нам, що ж там сталося.

– Я хвилюватися. О, я дуже хвилюватися. Весь вечiр. Люди ходити туди-сюди. Одного разу менi здалося, що хтось проникнути в хол, – але то лише мiсiс Геймс увiйти крiзь бiчнi дверi (щоб не бруднити параднi сходи, каже вона. Дуже iй вони потрiбнi!) Вiн нацистка, цей жiнка з ii свiтлим волоссям та синiми очима, такий погордливий, вiн дивитися на мене й думати, що я… я смiття.

– Дiдько з нею, з мiсiс Геймс.

– Хто вона такий, вона думае? Чи мае вона унiверситетську освiту, таку, яку мати я? Чи мати вона диплом з економiки? Нi, вона лише колупатися в саду й за це iй платити. Вона викопувати та корчувати траву й за це iй платити щосуботи. Хто вона такий, щоб називати себе ледi?

– Дiдько з нею, з мiсiс Геймс, я сказав. Розповiдайте далi.

– Я брати херес, склянки та печиво, яке я так гарно спекла, й нести до вiтальнi. Потiм дзвоник, i я вiдчиняти дверi. Знову й знову я вiдчиняти дверi. Це принизливо – але я iх в

дчиняти. А потiм повертаюся до iдальнi, починаю чистити срiбло i думаю, що менi тут буде зручно, бо коли хтось приходити вбивати мене, у мене тут лежати великий нiж, дуже гострий.

– Ви збiса передбачливi.

– А потiм раптом чути пострiли. Я думати: «Почалося». Я бiгти через iдальню – там iншi дверi, не вiдчиняються. Я стояти хвилину i слухати, а тодi лунати ще один пострiл i щось гупати, там, у холi, i я обертати ручку дверей, але вона замкнена ззовнi. Я спiймана там, наче миша в пастцi. І я божеволiти вiд страху. Я верещати та верещати i гупати у дверi. І нарештi – нарештi – вони обертати ключ у дверях i випускати мене звiдти. І тодi я приносити свiчки, багато, багато свiчок – потiм свiтло, i я бачити кров – кров! Ох, Gott in Himmel,[1 - Боже на небi (нiм.).] я бачити кров! То не вперше передi мною кров. Мiй маленький братик – я бачу, як його вбивати в мене на очах, – я бачити кров на вулицях – люди падати пострiлянi, вмирати – я…

– Годi, – сказав iнспектор Кредок. – Дякую вам.

– А тепер, – драматичним тоном заявила Мiцi, – ведiть мене до в’язницi!

– Не сьогоднi, – вiдповiв Кредок.

ІІІ

Коли Кредок i Флетчер перейшли хол i пiдступили до парадних дверей, вони вiдчинилися, i вродливий молодик мало не зiштовхнувся з ними.

– Та це ж копи, нехай мене чорти вiзьмуть! – вигукнув молодик.

– Мiстер Патрiк Сiмонс?

– Ваша правда, iнспекторе. Адже ви iнспектор чи не так, а ваш колега – сержант?

– Ви вгадали, мiстере Сiмонс. Можна менi поговорити з вами?

– Я невинний, iнспекторе. Присягаюся вам, я невинний.

– Облиште, мiстере Сiмонс, годi вам клеiти дурня. Менi треба ще побачитися з багатьма людьми, i я не можу марнувати час. Що то за кiмната? Можна нам увiйти туди?

– Це так званий кабiнет, але нiхто ним не користуеться.

– Ви ж нiбито навчаетеся? – запитав Кредок.

– Я не змiг зосередитися на математицi, а тому повернувся додому.

Приступаючи до допиту за всiею формою, iнспектор Кредок попросив молодика назвати свое прiзвище, вiк, вiдношення до вiйськовоi служби.

– А зараз, мiстере Сiмонс, опишiть менi, будь ласка, що тут сталося минулоi ночi?

– Ми забили жирне теля, iнспекторе. Тобто Мiцi приготувала смачне печиво, тiтка Летi вiдкоркувала нову пляшку хересу…

Кредок урвав його.

– Нову пляшку? А була й надпита?

– Так. Наполовину повна. Але тiтцi Летi вона не сподобалася.

– Вона хвилювалася?

– Та не дуже. Вона жiнка вельми розважлива i розумна. Але стара Баннi не давала iй спокою – вона пророкувала лихо цiлий день.

– Отже, мiс Баннi дуже боялася?

– О, так, вона тремтiла вiд солодкого жаху.

– Отже, вона сприйняла оголошення всерйоз?

– Воно навiяло iй справжнiй жах.

– Мiс Блеклок подумала була, коли вперше прочитала оголошення, що ви маете якийсь стосунок до нього. Чому вона так подумала?

– О, мене звинувачують за все, що тут дiеться.

– Ви не мали до цього нiякого стосунку, чи не так, Сiмонсе?

– Звичайно ж, нi.

– Ви коли-небудь бачили Рудi Шерца або чули про нього?

– Не бачив i не чув нiколи в життi.

– А все ж таки ви могли б пожартувати в такий спосiб?

– Хто вам таке сказав? Тiльки тому, що я одного разу пiдклав у лiжко Баннi яблучний пирiг, а Мiцi послав поштiвку, повiдомивши, що гестапо вийшло на ii слiд…

– Розкажiть менi своiми словами, що ж було вчора ввечерi.

– Я щойно увiйшов до меншоi з кiмнат вiтальнi, щоб узяти трунки, коли – ось тобi й на, свiтло погасло. Я обернувся й побачив суб’екта, який стояв у дверях i наказував: «Руки вгору!», почулися зойки та вереск, i саме в ту мить, коли я подумав: «А чи не стрибнути менi на нього?» – вiн стрiляе двiчi з револьвера, потiм падае, лiхтар випадае в нього з рук, i ми знову в темрявi, а полковник Істербрук починае викрикувати накази своiм казарменим голосом. «Чому, в бiса, не загораеться моя запальничка? – кричить вiн. – Та вона й не загориться, адже це один iз клятущих сучасних винаходiв».

– Вам не здалося, що нападник цiлився в мiс Блеклок i тiльки в неi?

– Звiдки я можу знати? Менi здаеться, вiн пальнув зi свого револьвера, либонь, просто для розваги, а тодi зрозумiв, що зайшов надто далеко.

– І вистрелив у себе?

– Можливо. Коли я побачив його обличчя, вiн був схожий на блiдого малого злодiя, який наробив непередбаченоi шкоди.

– І ви певнi, що нiколи не бачили його ранiше?

– Нiколи.

– Дякую вам, мiстере Сiмонс. Менi треба допитати iнших людей, якi були тут учора ввечерi. Як ви гадаете, у якому порядку це лiпше зробити?

– Наша Фiлiпа – мiсiс Геймс – працюе в «Даяс-Холi». Ворота цiеi садиби поруч iз нашими ворiтьми. Пiсля цього найближчими будуть Светенгеми. Кожен вам покаже iхнiй дiм.

Роздiл сьомий

Іншi свiдки

І

«Даяс-Хол», безперечно, зазнав чималих ушкоджень пiд час вiйни. Повзучий пирiй iз радiсною готовнiстю застеляв дiлянки землi, де ранiше росла спаржа, про що свiдчили кiлька хирлявих пучечкiв спаржi, якi пробивалися крiзь суцiльне покривало бур’яну то там, то там. Жовтозiлля, берiзка та iншi вороги

саду росли повсюди бурхливо й нестримно.

Невеличка дiлянка саду пiд вiкнами кухнi, щоправда, була доведена до певного ладу, i там Кредок натрапив на замисленого старого чоловiка, що стояв, спираючись на лопату.

– Вам, либонь, потрiбна мiсiс Геймс? Я не в змозi пiдказати вам, де ви зможете ii знайти. Вона жiнка надзвичайно вперта й робить тiльки те, що iй заманеться. Не хоче слухати жодних порад. Я б залюбки щось мiг би пiдказати iй – але яка з цього користь, коли цi молодi жiнки нiкого не слухають. Гадають, iм усе вiдомо, бо вони, бачте, надягли штани та всiлися на трактор. Але тут iдеться про те, як треба доглядати сад. А це складна наука, i за день ii не вивчиш. Тут потрiбен справжнiй садiвник, ось що я вам скажу.

– Та вiн же начебто е, – сказав Кредок.

Старий сприйняв це зауваження як образливий натяк.

– А ви огляньтеся навколо себе, мiстере, хiба багато можу я зробити з дiлянкою, що мае таку велику площу? Ранiше тут працювали трое чоловiкiв i хлопець. І людей тут треба не менше. Небагато знайдеться чоловiкiв, якi були б спроможнi робити те, що роблю я. Інодi я повертаюся звiдси лише о восьмiй годинi вечора. Лише о восьмiй.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Боже на небi (нiм.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить