Байда, князь Вишневецький
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Кулiш

БАЙДА, КНЯЗЬ ВИШНЕВЕЦЬКИЙ

(Драма, 1553–1564)

Дiйовi особи:

Байда, князь Дмитрiй Вишневецький.

Тульчинський Самiйло, його чура, а потiм побратим.

Дворяне-побратими.

Посел Московський.

Посел Турецький.

Панцерний боярин.

Козаки-нетяги.

Козаки-дуки.

Радько Гузир, на прiзвище Турецький Святий.

Хома Пиндюр, на прiзвище Плахта.

Ганжа Андибер, гетьман Запорозький.

Костир, безрукий козак-характерник.

Козаки-сiчовики, козаки-зимовчаки, козацькi чури, громадськi мужi, кобзар, посланцi i вiстовцi.

Великий вiзир.

Сераскир.

Капудан-баша.

Беглербек.

Замковий ага.

Княгиня Вишневецька, Байдина мати.

Катруся, ii небога.

Настя Горова, шинкарка степова.

Настина наймичка.

Сцена в Вишневцi над Горинню, на степу Вишневецькому, в Цариградi, на Босфорi i в Великому Лузi.

Пролог

Три сотнi й два десятки лiт минуло,
Як згас у муках дух правдивий Байди,
А серце в нас лицарське не заснуло:
Так само на землi жадае правди.
Боронючи народну Гiпокрену,
Духовну зброю без устанку носим
І се на лицедiйную арену
Свою борбу за правду переносим.
О музо Мельпомено, правди мати!
Дай нам тобi достойно послужити,
Народний дух з занепаду пiдняти,
Гасителiв його посоромити
Нехай велика, люба нам тiнь Байди
Од нас лиця свого не одвертае,
Нехай признае в нас героiв правди
І на борбу святу благословляе!

Сцена перва

Вишневець. Дуброва пiд замком.

Виходить Байда, за ним Тульчинський з кобзою.

Байда

У мене в грудях серце б’еться рiвно...
Султане, цiсарю, королю, царю!
Ваш гнiв мене довiку не злякае
І вашi милостi мене не куплять.
Чи жизнь, чи смерть, чи рай, чи пекло люте,
Про все байдуже Байдi Запорожцю.
Обiйме смерть вiн, жарко поцiлуе,
Коралями кiстяк ii закрасить
І заквiтчае голомозу пишно.
А жизнь — мов оковитоi горiлки
Коряк жемчужно-бульбашноi вип’е...
Чого ж хоробре, рiвноваге серце
Злякалося хмурних очей дiвочих,
Їх погляду сумного та гнiвного?
Великого колiна ти панятко,
Княжа Острозьке, Із’яславська вiтка...
Я — Руський князь з Олега й Святослава,
Що Цариградом пишним колотили.
Твоi маетностi... Я маю ширшi.
Мiй Вишневець повелiвае свiтом:
Велить султановi благати Байду,
Царевi — звати в гостi гайдабуру.
Та мати сина з дому проганяе
І Турчином, i москалем лякае...
Гей, заспiваймо, чуро, про козацтво,
Про наше вольне, як наш дух, лицарство!

(Бере в Тульчинського кобзу).

Спiвають

Гомiн, гомiн по дубровi...
Туман поле покривае...
Мати сина проганяе:
“А йди, синку, прiч вiд мене,
Нехай тебе Турчин вiзьме”.—
“Мене, нене, Турчин знае,
Срiблом-злотом надiляе”.
Гомiн, гомiн по дубровi...
Туман поле покривае...
Мати сина проганяе...
“А йди, синку, прiч вiд мене,
Нехай тебе Москаль вiзьме”.—
“Мене, нене, Москаль знае,
Давно в гостi закликае.
А в москаля добре жити:
Ласо iсти, гiрко пити,
Бусурмена в полi бити...”

Тульчинський

Мiй князю й батьку! На твоiй досадi
Будуе чура твiй свою надiю.
Заручено тебе ще малолiтком,
І дух козацький не злюбив неволi.
Тобi здаеться, наче рiдна мати
Тебе примусом з дому проганяе,
І молодецьке серце вольне, горде
До iншоi, до кращоi палае.
Для мене ж над Катрусину уроду
Нема краси, нi любого звичаю:
Менi Катруся — мов зоря в погоду,
Мов чиста благовiсна квiтка з раю.

Байда

(загадавшись, перебирае струни. Спiвае).

Летить орел против сонця,
Згорда позирае:
Хто не знае закохання,
Той щастя не знае.
Пливе козак через море,
В морi потопае:
Хто не знае закохання,
Той журби не знае.
Нi, струни сi ослабли, занiмiли
В моiм буяннi кримськими степами,
В гонитвах за прудкою татарвою,
За дикими бахматами-вiтрами.
Одна струна дзвiнить потужно в мене,
Мов те пiро орлине против бурi;
Мов Чорне море грае-заглушае
Всi iншi спiви на моiй бандурi.

(Спiвае).

Гомiн, гомiн по дубровi...
Туман поле покривае...
Мати сина проганяе...

Виходить Княгиня Вишневецька з Катрусею.

Княгиня

Мiй орле сину! Де твiй розум дiвся?
Щоб я тебе та з дому проганяла!
Жене тебе не мати з дому, синку,
А вольна воля, самохiть козацька,
Що на Низу, мов болестi, набрався,
Проявою в Литвi й на Русi стався.

Байда

Моеi болестi, голубко-нене,
Козацтво низове не знае звiку.
Воно коралi, жемчуги турецькi
Даруе з жарту степовiй шинкарцi.

Княгиня

А ти ж хiба не з жарту, синку, спiвом
Про любощi сумнi — гаi сповняеш?
Невже ти справдi сумом тим сумуеш,
Що ним луна пiсень твоiх лунае?
Ще, як змуровано замковi мури,
Вони пiсень таких сумних не чули...
Чого тобi, мiй синку, сумовати
І серцю неньки туги завдавати?

Байда

Не сум, а жаль бере мене великий
На той гнiвливий та понурий погляд.
Нiхто не смiв на м

не так дивитись,
Нi пишний москвитин, нi Турчин бучний,
І я нi перед ким очей не знизив,
А тут почув немовби страх у серцi.
Я зроду ще нiкого не лякався,
А тут чогось мiй дух заколихався.

Княгиня

О синочку! То се тобi в Острозi
Княгиня Іллiна дала розмаю?
Чи, може, тирличем тебе поiла
І до дочки твiй дух приворожила?
Я ж думала, що ти шуткуеш з нами,
А ти до Гальшки любощами дишеш,
До католички серденьком палаеш,
Заручену свою забувши дома!
Хiба ж на те Катрусю я пестила,
Щоб ворог мiй iз неi насмiявся?

Тульчинський тим часом говорить Катрусi мiмiкою про любощi. Вона вiдказуе мовчки, що мислi ii на небi.

Байда

Хто ворог твiй, матусю?

Княгиня

Та Костецька,
Та ляхiвка невiрна, що вiдбила
Острозького Іллю в сестри моеi,
У бiдноi черницi. Не грiхом би,
Ладом хорошим i звичаем добрим
Вона б на свiт Катрусю появила.
Зав’яла квiтка, вмерла бiдолашна,
В чернецтвi сором свiй дiвоцький скривши.
Я патрiарховi за розрiшенне
Та за заручини дала сто гривень,
І ти покинути Катрусю хочеш
Задля тiеi Гальшки?

Катруся

Паньматусю!
Моя княгине, сонечко сирiтське!
Не жур його i не вгрущай за мене.
Я мушу грiх тяжкий спокутовати,
Волосяним рубком чоло зв’язати.

Княгиня

Ти? В монастир iти? Ти, пишна вродо,

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить