Чорна рада
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Кулiш

Чорна рада

I

По веснi 1663 року двое подорожнiх, верхи на добрих конях, iзближались до Киева з Бiлогородського шляху. Один був молодий собi козак, збройний, як до вiйни; другий по одежi i по сивiй бородi, сказать би, пiп, а по шаблюцi пiд рясою, по пiстолях за поясом i по довгих шрамах на виду — старий «козарлюга». Конi в iх потомленi, одежа й тороки позапилюванi: зараз було знати, що iдуть не зблизька.

Не доiздячи верстов зо двi чи зо три до Киева, взяли вони у лiву руку да й побрались гаем, по кривiй дорiжцi. І хто тiльки бачив, як вони з поля повернули в гай, усяке зараз домислялось, куди вони простують. Крива дорiжка вела до Череваневою хутора, Хмарища. А Черевань був тяжко грошовитий да й веселий пан iз козацтва, що збагатилось за десятилiтню вiйну з ляхами. Рiч тут про Богдана Хмельницького, як вiн рокiв з десяток шарпав з козаками шляхетних ляхiв i недоляшкiв. От тодi-то й Черевань доскочив собi незчисленного скарбу, та пiсля вiйни й сiв хутором коло Киева.

Було вже надвечiр. Сонце свiтило стиха, без жари; i любо було поглянути, як воно розливалось по зелених вiтах, по сукуватих, мохнатих дубах i по молодiй травицi. Пташки спiвали i свистали усюди по гаю так голосно да гарно, що все кругом неначе усмiхалось. А подорожнi були якось смутнii. Нiхто б не сказав, що вони iдуть у гостi до веселого пана Череваня.

Отже вони вже й пiд Хмарищем. А те Хмарище було окрите гаями, справдi наче хмарами. Кругом обняла його рiчка з зеленими плавами, лозами й очеретами. Через рiчку йшла до ворiт гребелька. А ворота в Череваня не простi, а державськii. Замiсть ушул — рублена башта пiд гонтовим щитом, i пiд башту вже дубовi ворота, густо од верху до низу цвяхованi. Бувало тодi, у ту старовину, таке, що i вдень i вночi сподiвайсь лихого гостя — татарина або ляха. Так над ворiтьми у баштi було й вiконце, щоб роздивитись перше, чи впускати гостя до господи, чи нi. Над щитом — гостроверхий гребiнь iз дубових паль, а округ хутора — годящий вал.

Пiд'iхавши гостi пiд браму, почали грюкати шаблею в цвяхи. По гаю пiшла луна, а в хуторi не озивавсь нiхто; да вже нескоро хтось за ворiтьми почав кашляти, i стало чути, як щось або старе, або недуже береться в баштi по сходах до вiконця, лiзе да й гуторить само з собою.

— Враг його, — каже, — знае, який тепер люд настав! Приiде казна-що, казна-звiдки та й грюкотить, як ворiт не розламле. А якби рокiв п'ятнадцять або двадцять назад, так усяке сидiло по Вкраiнi тихо та смирно, наче бджола в зимовнику. Ге, то-то бо!.. Якби вражi ляхи, собi на лихо, не потривожили козацького рою, то й досi б, може, так би сидiли. Погано було за ляхiв, та вже ж i нашi гуляють не в свою голову! Ох, боже правий, боже правий!

— Се Василь Невольник, — каже тодi пiп. — Однаковий i досi.

— Хто там грюкае, наче в своi ворота? — питае Василь Невольник крiзь вiконце.

— Да годi тобi розпитувать! — озвався пiп. — Бачиш, що не татаре, то i впускай.

— Боже мiй правий! — аж скрикнув Василь Невольник. — Та се ж паволоцький Шрам!..

Не знаю ж, чи одчиняти ворота, чи перше бiгти до пана.

— Одчини перше ворота, — озвався Шрам, — а потiм бiжи собi, куди хоч.

— Правда, правда, добродiю мiй любий! — каже старий ключник да й почав спускатися униз, усе-таки розмовляючи сам iз собою. — Гора з горою не зiйдеться, а чоловiк з чоловiком зiйдеться. Ох, не думали ж моi старi очi вбачати пана Шрама!

От одчинились ворота. Полковник Шрам iз сином (той молодий козак був його син), схилившись, i в'iхали. Василь Невольник з великоi радостi не знав, що й робити: кинувся до Шрама i поцiловав його в колiно.

Далi до сина:

— Боже правий! Боже правий! Та се ж твiй Петрусь! Орел, а не козак!

Петро нагнувсь iз сiдла i поцiловавсь iз Василем Невольником.

— Орел, а не козак! — каже знов Василь Невольник. — Що, якби таких друзяк припливло хоч двi чайки до Кермана, як я пропадав там у неволi? Ох, боже правий! Далась менi та проклята неволя добре знати, не забуду ii довiку!

Справдi, Василь Невольник був собi дiдусь такий мiзерний, мов зараз тiльки з неволi випущений: невеличкий, похилий, а очi йому позападали i наче до, чого придивляються а губи якось покривились, що ти б сказав — вiн i зроду не смiявся. У синьому жупанковi, у старих полотняних шароварах, да й те на йому було мов позичене.

Петро, старого Шрама син, скочив на землю i взяв од панотця коня.

— Веди ж нас, Василю, до пана, — каже полковник Шрам. — Де вiн? Чи в свiтлицi, чи в пасiцi? У нього здавна була охота до бджоли; так тепер певно вже пасiчникуе.

— Еге, добродiю, — каже Василь Невольник, — благую часть iзбрав собi пан Черевань — нехай його господь на свiтi подержить! Мало куди й виходить iз пасiки.

— Ну, да все ж од людей iще не одцурався? Чи, може, справдi зробивсь пустинножителем?

— Йому од людей одцуратись! — каже Василь Невольник. — Та йому й хлiб не пiде в душу, якби його люде покинули. У нас i тепер не без гостей. Побачиш сам

що в нас за гiсть тепер у Хмарищi.

Да одчинивши дiдусь у пасiку хвiрточку, i повiв Шрама попiд деревом.

Що ж то був за Шрам такий i як се вiн був разом пiп i полковник?

Був вiн син паволоцького попа, по прiзвищу Чепурного, учився в Киiвськiй братськiй школi, i вже сам вийшов був на попи. Як же пiднялись козаки з гетьманом Остряницею, то i вiн устряв до козацького вiйська; бо гарячий був чоловiк Шрам i не всидiв би у своiй парафii, чуючи, як ллеться рiдна йому кров за безбожний глум польських консистентiв,i урядникiв над украiнцями, за наругу католикiв i унiтiв над греко-руською вiрою. Тодi-бо дiйшло безладдя в Польщi до того, що робив усякий староста, усякий ротмiстр, усякий значний чоловiк, що йому в божевiльну голову прийде, а найбiльш iз народом неоружним, з мiщанами i хлiборобами, которi не мали жодного способу супротив його стати. Почали жовнiри, консистуючи в городах i селах, беззаконнi окорми i напитки од людей вимагати, жiнок та дiвчат козачих, мiщанських i посполитих безчестити i мордувати, людей серед зими по ломках льодових у плуг запрягати, а жидам приказували iх бичувати й поганяти, щоб, на один смiх i наругу, лiд плугом орали й рисовали. А тим часом католицькi пани з нашими перевертнями усиловались унiю на Вкраiнi прищепити i не в одну церкву попом унiта, на огиду людям, поставили; вiру благочестиву мужицькою вiрою називали, а оддаючи жидам у оренду села, не раз iз селами й церкви iм на одкуп оддавали. І нiкому було на такi наруги жалуватись, бо й самого короля сенатори, папи да епископи у руках держали. Городова та ж козацька старшина за коронного гетьмана, за старост, за державцiв i iх намiсникiв i орандарiв руку тягнула, а мiж себе дiлилась козацькою платою — по тридцяти золотих на всякого реестрового од короля i Речi Посполитоi. То й реестровим чи городовим козакам було тiсно. Багато з них до пiдданства старостам i державцям приневолено; которi ж остались реестровими козаками, тii робили в своеi старшини всяку роботу по дворах. Шiсть тисяч тiльки iх оставлено в реестрi, да й тii, бувши в великiй неволi в старшини, тягли, хотя й нехотя, за ляхiв руку i тiльки вже при Хмельницькому одностайне за Вкраiну повстали. Так як би iм земляки у своiй тiснотi й нуждах жалувались?.. Жалувались миряне i попи благочестивii тiлько далеким своiм землякам — козакам запорозьким, которi, живучи в диких степах, за порогами, старшину свою самi з себе вибирали i гетьману коронному узяти себе за шию не давали. От i виходили з Запорожжя один за одним гетьмани козацькii: Тарас Трясило, Павлюк, Остряниця — з мечем i пожежею супротив ворогiв рiдного краю.

Тiлько ж ненадовго пiдiймали украiнцi пiд iх корогвами похилу голову. Ляхи держались мiцне за руки з недоляшками, гасили хутко полум'я i знов по-своему обертали Украiну. Аж ось пiднявсь страшенний, невгасимий пожар iз Запорожжя — пiднявсь на ляхiв i на всiх недругiв отчизни батько Хмельницький. Чого вже не робили тii старости i комiсари з городовими козаками, тii консистенти-ротмiстри з своiми жовнiрами, да й нашi перевертнi недоляшки з надвiрною сторожею. Як уже не вмудрялись, щоб погасити тее полум'я! Як уже не перегороджували степовi дороги своiми заставами, щоб не пустити нiкого з Украiни на Запорожже, так де ж? Кидае пахар на полi плуг iз волами, кидае пивовар казани в броварi, кидають шевцi, кравцi i ковалi свою роботу, батьки покидають маленьких дiтей, сини — немощних батькiв i матiрок, i всяке манiвцем да ночами, степами, тернами да байраками чимчикуе на Запорожже до Хмельницького. І отодi-то вже «розлилась козацька слава по всiй Украiнi…»

Де ж пробував, де тинявсь попович паволоцький, Шрам, десять рiк од Остряницi до Хмельницького? Про те багато треба було б писати. Сидiв вiн зимовником серед дикого степу на Низу, взявши собi за жiнку бранку туркеню; проповiдував вiн слово правди божоi рибалкам i чабанам запорозьким; побував вiн на полi й на морi з низцями; видав не раз i не два смерть перед очима да й загартувався у военному дiлi так, що як пiднявсь на ляхiв Хмельницький, то мав з його велику користь i пiдмогу. Нiхто краще його не ставав до бою; нiхто не крутив ляхам такого веремiя… У тих-то случаях пошрамовано його вздовж i впоперек, що козаки, як прозвали його Шрамом, то й забули реестрове його прiзвище. І в реестрах-то, коли хочете знати, не Чепурним його записано.

Било козацтво в ту вiйну на те, що або пан, або пропав, то не кожен писався власним прiзвищем.

От же минули, мов короткi свята, десять рiк Хмельниччини. Вже й сини Шрамовi пiдросли i допомагали батьковi у походах. Двое полягло пiд Смоленським; оставсь тiлько Петро. Іще таки й пiсля Хмельницького не раз дзвонив старий Шрам шаблею; далi, почуваючись, що вже не служить сила, зложив з себе полковництво, постригсь у попи да й почав служити боговi. Сина посилав до вiйськового обозу, а сам знав одну церкву. «Вже, — думав, — Украiна ляхам за себе оддячила, недоляшкiв вигнала, унiю стерла, жидову передушила. Тепер нехай, — каже, — живе громадським розумом».

Коли ж дивиться, аж

iзнов не гаразд починаеться на Вкраiнi. Свари да чвари, i вже гетьманською булавою почали гратись, мов цiпком. Повернулось у старого серце, як почув, що козацька кров ллеться понад Днiпром через Виговського i через навiженого Юруся Хмельниченка, що одержав пiсля його гетьманування; а як досталась од Юруся булава Тетерi, то вiн аж за голову вхопився. Чи молиться, чи божу службу служить, — одно в його на думцi: що ось погибне Украiна од сього недруга отчизного i похлiбцi лядського. Було, чи вийде серед церкви з наукою, то все одно мирянам править: «Блюдiтеся, да не порабощеннi будете; стережiться, щоб не дано вас iзнов ляхам на поталу!»

Як же вмер паволоцький полковник, що послi Шрама уряд держав, да зiйшлась рада, щоб нового полковника вибрати, вiн вийшов серед ради у попiвськiй рясi да й каже:

— Дiти моi! Наступае страшна година: перехрестить, мабуть, нас господь iзнов огнем да мечем. Треба нам тепер такого полковника, щоб знав, де вовк, а де лисиця. Послужив я православному християнству з батьком Хмельницьким, послужу вам, дiтки, ще й тепер, коли буде на те ваша воля.

Як почула ж се рада, то так i загула од радостi. Зараз окрили Шрама шапками, вiйськовими корогвами, дали йому до рук полковницькi клейноди, вдарили з гармат, да й став панотець Шрам полковником.

Тетеря аж здригнувся, як почув про таке диво. Що б то робити? Да нiчого не змiг, бо так велось у ту старосвiтщину, що рада була старша од гетьмана. Мусив Тетеря прислати Шрамовi унiверсал на полковництво. Обидва ж вони полiтикуються, подарунками обсилаються, а нишком один на одного чигають.

Отже, думав Шрам, думав, як би Вкраiну на добру дорогу вивести; далi, надумавшись, пустив таку поголоску, що нездужае, нездужае полковник; передав осауловi Гулаку свiй рейментарський пiрнач, а сам виiхав нiби кудись далеко на хутiр для спокою, да ото й махнув iз сином з Паволочi. Куди ж вiн махнув i що в його було на думцi, незабаром того довiдаемось.

II

Скоро ввiйшов ото Шрам у пасiку, iще не помоливсь i святому Зосимовi, що стоiть по пасiках, як слухае — у Череваня щось iграе.

— Е, да се в вас i бандура!

— І бандура, — каже Василь Невольник, — та ще чия бандура!

— Так се в вас божий чоловiк? — спитав тодi Шрам.

— А то хто ж би так заграв у бандуру? Такого кобзаря не було, та, може, вже й не буде мiж козацтвом.

Ідуть вони, аж бандура заговорила голоснiше. Оддалеки — так наче сама з собою розмовляла, а тут i голос почав пiдтягувати до неi.

Гляне Шрам, аж сидять на травi пiд липою i божий чоловiк, i Черевань, а перед ними стоiть полудень. Звався божим чоловiком слiпий старець-кобзар. Темний вiн був на очi, а ходив без проводиря; у латанiй свитинi i без чобiт, а грошей носив повнi кишенi. Що ж вiн робив iз тими грiшми? Викупляв невольникiв iз неволi. Іще ж до того знав вiн лiчити усякi болiстi i замовлять усякi рани. Може, вiн помагав своiми молитвами над недужим, а може, i своiми пiснями; бо в його пiсня лилась, як чари, що слухае чоловiк i не наслухаеться. За тее-то за все поважали його козаки, як батька; i хоть би, здаеться, попросив у кого остатню свитину з плечей на викуп невольника, то й ту б йому оддав усякий.

Тепер вiн розпочав смутную думу про Хмельницького, як умирав козацький батько:

Ой настала жаль-туга да по всiй Украiнi…

Не один козак гiрко плакав од сii думи, а Черевань тiлько похитувавсь, гладючи черево; а щоки — як кавуни: смiявсь од щирого серця. Така була в його вдача. Полковник Шрам, стоячи за деревом, дививсь на iх обох. Давно вже вiн не бачив свого смiшливого приятеля, i хоть би кришечку перемiнився Черевань; тiлько лисина почала наче бiльш вилискуватись. А в божого чоловiка довга, до самого пояса, борода iще краще процвiла сiдинами; а на виду дiдусь просiяв якимсь свiтом. Спiваючи пiсню, од серця голосить i до плачу доводить, а сам пiдведе вгору очi, наче бачить таке, чого видющий зроду не побачить.

Слухав його Шрам довго, а далi вийшов iз-за дерева да й став навпроти Череваня. Як схопиться ж мiй Черевань:

— Бгатику, — каже (бо трохи картавив), — чи се ти сам, чи се твоя душа прилетiла послухати божого чоловiка?

Да й обнявсь i поцiловавсь iз Шрамом, як iз рiдним братом. Божий чоловiк i собi простяг руки, як зачув Шрамiв голос. Зрадiв дiдусь, що аж усмiхавсь.

— Бувай же, — каже, — здоров, панотче i пане полковнику! Чули й ми, як господь наустив тебе взятись iзнов за козакування. А Василь Невольник, стоячи коло них, собi радуеться, похитуючи головою.

— Боже, — каже, — правий, боже правий, есть на свiтi такi люди!

— Яким же, бгате, оце случаем? — питае зараз Черевань.

Шрам одвiтував, що на прощу до Киева, да й спитав сам у божого чоловiка:

— А тебе ж, дiду, звiдки i куди господь несе?

— В мене, — каже, — одна дорога по всьому свiту. Блаженнi милостивii, яко тii помилованi будуть…

— Так, батьку мiй! Так, мiй добродiю! — перебив йому Василь Невольник. — Нехай на тебе так господь оглянеться, як ти на мене оглянувся! Три годи, як три днi, промучивсь я в проклятiй нев

лi, на турецькiй каторзi, на тих безбожних галерах; не думав уже вбачати святоруського берега. А ти виспiвав за мене сто золотих червоних; от я iзнов мiж хрещеним миром, iзнов почув козацькую мову!

— Не менi дякуй за се, Василю, — каже божий чоловiк, — дякуй боговi да ще тому, хто не поскупивсь викинуть за тебе з череса сотню дукатiв.

— Хiба ж я йому не дякую? — каже Василь Невольник. — Ченцi звали мене у монастир, бо я таки й письменний собi трошки; низове товариство закликало мене до коша, бо я всi гирла, як своi п'ять пучок, знаю; зазивав мене i кошовий, i отамання, як проходив я, повертаючи з неволi, через Запорожжя, а я кажу: нi, братчики, пiду я тому служити, хто визволив мене iз бусурменськоi землi; буду в його грубником, буду в його хоч свинопасом, аби як-небудь йому подякувати.

Так говорив Василь Невольник. А Черевань, слухаючи, тiлько смiявся.

— Казна-що ти, — каже, — городиш, бгате! Буцiм уже сто червоних таке диво, що зроду нiхто й не бачив. Пiсля Пилявцiв та Збаража носили козаки червiнцi приполами. Ну, сядьмо лиш, моi дорогii гостi, та вип'ем за здоров'я пана Шрама.

Випили по кубку. Тодi Шрам i питае:

— Скажи ж менi, божий чоловiче, ти всюди вештаешся i всячину чуеш: чи не чував ти, що в нас дiеться за Днiпром?

— Дiеться таке, — одвiтуе божий чоловiк, важко здихнувши, — що бодай i не казати! Не добре, кажуть, починае на сiй Украiнi Тетеря, а за Днiпром чиниться щось iще гiрше. Жодного ладу мiж козаками.

— А старшина ж iз гетьманом на що?

— Старшини там багато, та нiкого слухати.

— Як нiкого? А Сомко?

— А що ж Сомко? Хоть вiн i розумом, i славою узяв над усiма, да й йому не дають гетьманувати.

— Як же се так?

— А так, що диявол замутив голову Васютi Нiжинському. Уже й чуприна бiла, як у мене, i зовсiм уже дiд; доживав би вiку на полковництвi: так, отже, захотiлось на старiсть гетьманувати. Багато козакiв i його слухае. А як вiн собi маеться добре, то й бояри, що на Москвi коло царя, що хотя роблять, i тii за його тягнуть руку. А Сомко, бачте, навпростець iде, не хоче нiкому придiте поклонiмося. Отаке як завелось мiж старшими головами, то й козаки пiшли один проти одного. Де зустрiнуться, чи в шинку, чи на дорозi, то й зiтнуться. «Чия сторона?» — «А ти чия?» — «Васютина». — «Геть же к нечистому, боярський пiднiжку!» — «Ти геть к нечистому, переяславський крамарю!» — Себто, бач, що Сомко мае в Переяславi своi крамнi комори в ринку, так васютинцям i звадливо. Отак зiтнуться, да й до шабель.

Слухаючи таку невеселу повiсть, полковник Шрам i голову понурив.

— Та потривай же, — каже, — адже ж Сомка вибрали одностайно гетьманом у Козельцi?

— Одностайно, — каже, — i сам преосвященний Методiй був там i до присяги козакiв приводив; да як Сомко собi чоловiк прямота, то й не в догад йому, що святий отець думав, мабуть, заробити собi яку сотнягу чи двi червоних на рясу. А Васюта Нiжинський водивсь у старовину з ляхами, так проноза вже добрий: брязнув капшуком перед владикою — той i вимудрував щось на Сомка, да й послали в Москву лист. От i пiшла така вже поголоска, що рада Козелецька не слушна; треба, кажуть, iзозвати зуповную раду, щоб i вiйсько з Запорожжя було на радi, щоб одностайно собi гетьмана обрали i одного вже слухали; бо Васюта хоче собi гетьманства i не слухае Сомка-гетьмана, а запорожцi собi гетьманом Брюховецького зовуть.

— Якого се Брюховецького? — аж скрикнув Шрам. — Що се ще за проява?

— Проява, — каже, — така, що слухаеш, да й вiри няти не хочеться. Ви знаете Іванця?

— Отак! — кажуть, — iще б не знати чури Хмельницького!

— Ну, а чули, яку наругу прийняв вiн од Сомка?

— Чули, — каже Шрам. — Що ж по тому?

А Черевань:

— Здаеться, Сомко налаяв Іванця свинею, чи що?

— Не свинею, а собакою, да ще старим собакою, да ще не на самотi, чи там як-небудь напiдпитку, а перед отаманням, перед генеральною старшиною, на домовiй радi в гетьмана.

— Га-га-га! — засмiявсь Черевань. — Одважив солi добре.

— Одважив солi добре, — каже божий чоловiк, да зробив негаразд. Іванець був собi не значний товариш, да за свою щиру службу старому Хмельницькому мав велику в його повагу i шанобу. Бувало, проживаеш у гетьманському дворi, то й чуеш: «Коханий Іванець! Іванець, друже мiй единий» — озветься до його пiд веселий час, за чаркою. «Держись, Юру, — каже, бувало, синовi, — держись Іванцевоi ради, як не буде мене на свiтi: вiн тебе не ошукае». От Юрусь i державсь його ради, i вже було, що скаже Іванець, те й свято. А Сомко, знаете самi, доводиться Юрусевi дядько, бо старий Хмiль держав уперве його сестру Ганну; так вiн i не злюбив, що чура орудуе небожем. Да ото раз, як з'iхалась до молодого гетьмана старшина да почали радовати про вiйськовi речi, от Іванець i собi до гурту — немовби гетьманський чура — да щось i блявкнув з простоти. А Сомко, знаете, який? Зараз загориться, як порох. «Пане гетьмане, — до Юруся, — старого пса непристойно мiшати в нашу компанiю…» От як воно було, панове, коли хочете знати. Я сам там лучивсь, то й чув своiми ушима.

Да при менi ж зчинився й гвалт уночi, як Сомко пiймав Іванця з ножем коло свого лiжка. Да ото й судили його вiйськовою радою i присудили усiкнути голову. Воно б же й сталось так, панове, да Сомко видумав Іванцевi гiршу кару: звелiв посадити верхи на свиню да й провезти по всьому Гадячу.

— Га га-га! — зареготав iзнов Черевань. — Катузi до заслузi.

А Шрам усе слухав мовчки да й каже понуро:

— Се все ми знаемо.

— Знаете, — каже кобзар, — а чи чували, що пiсля того вкоiв Іванець?

— А що ж вiн, бгате, вкоiв? — питае Черевань. — Якби на мене, то враг би його й знав, що й чинити пiсля такого сорому! Як тобi здаеться, бгате Василю?

Той тiльки мовчки похитав головою.

— От що зробив Іванець, — прийняв iзнов слово божий чоловiк. — Мабуть, нечистий напутив його. Почав грошi збирати, почав усякому годити, почав прохати уряду в гетьмана. Той i настановив його хорунжим. Як же ото Юрусь не змiг держатись на гетьманствi да пiшов у ченцi, так Іванець, маючи в себе од усiх льохiв гетьманських ключi, пiдчистив щире срiбло, скiльки його там осталось, да й махнув на Запорожже. А там як сипнув грiшми, так запорожцi за ним роем: «Іван Мартинович! Іван Мартинович!» А вiн, ледачий, з усiма обнiмаеться, да братаеться, да горiлкою поiть…

— Ну, що ж iз сього? — iзнов-таки спитав понуро Шрам.

— А от що з сього. Запорожцi так собi його вподобали, що зозвали раду, да й бух Іванця кошовим.

— Іванця! — аж скрикнули всi у одно слово.

— Нi вже його тепер нiхто не зове Іванцем, — додав божий чоловiк, — тепер уже вiн Іван Мартинович Брюховецький.

— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам. — Так се його зовуть запорожцi гетьманом?

— Його, панотче, його самого!

— Боже правий, боже правий! — сказав Василь Невольник, — переведеться ж, видно, нi на що славне Запорожже, коли такi гетьмани настали!

А Черевань тiлько смiявся:

— Га-га-га! Оце так, бгатцi, що штука! І вi снi такого дива не снилось нiкому!

— Братте мое миле! — рече тодi полковник Шрам. — Тяжко моему серцю! Не здолаю бiльш од вас таiтись! Їду я не в Киiв, а в Переяслав, до Сомка-гетьмана; а iду от чого. Украiну розiдрали надвое: одну часть, через недоляшка Тетерю, незабаром вiзьмуть у своi лапи ляхи, а друга сама по собi перевернеться кат знае на що. Я думав, що Сомко вже твердо сiв на гетьманствi, — а в нього душа щира, козацька, — так мiркував я, що якраз пiдiйму його з усiма полками на Тетерю, да й привернем усю Украiну до одноi булави. Гiркоi пiднiс ти моему серцю, божий чоловiче, да ще, може, як-небудь дiло на лад повернеться, iдьмо за мною на той бiк: тебе казаки поважають, твоеi ради послухають…

— Нi, панотче, — перебив його кобзар, — не слiд менi встрявати до тii завiрюхи.

Не нам те знати,
Не нам про те, за те раховати:
Наше дiло боговi молитись,
Спасителю хреститись.

А бiльш, — каже, — менi не по нутру ота мiзерная пиха, що розвелась усюди по Гетьманщинi. Почали значнi козаки жити на лядський кшталт iз великоi розкошi. І вже байдуже iм тепер старосвiтськii спiви, що й людям у подобу, i богу не противнi: держать коло себе хлопцiв iз бандурками, що тiлько й знають рiзати до танцiв. Дух мiй не терпить сього!.. І наша темна старчота, ради тiеi ледащицi-горiлки, бринчить iм на кобзах усячину. Забули й страх Божий. Уже ж ти не бачиш нiчого, уже тебе наче взято iз сього свiту: так чого ж тобi вертатись до грiхiв людських? Умудрив господь твою слiпоту, то спiвай же добрим людям, не прогнiвляючи господа; так спiвай, щоб чоловiк на добре, а не на зле почувся!

— Бгатцi! — сказав Черевань. — От я почувсь на добре. Ходiмо лиш до хати. Там нам дадуть таких вареникiв, що всяке горе на душi одлягне. Годi вже вам гуторити про своi смутки. Я радуюсь, що господь послав менi таких гостей, а ви тiлько охаете та стогнете. Не засмучайте моеi гостини, забудьте своi гiркii думи хоч на сьогоднiшнiй вечiр.

Так говорячи, устав да й повiв своiх гостей до хати.

Шрам iшов за ним, хитаючи понуро головою. Василь Невольник голосно журився, на його глядячи. Божий чоловiк ясен був на виду, мов душа його жила не на землi, а на небi.

III

Заглянув Черевань у пекарню:

— Е, — каже, — та се ж ти менi й жениха привiз, пане бгате! (А в пекарнi давно вже сидiв Петро Шраменко, розмовляючи з Череванихою i з ii дочкою Лесею). Бач, як у iх весело, не так, як у нас! Щебечуть, наче горобцi. Що то за милий вiк молодецький! Веди ж, Василю, гостей у свiтлицю, а я поздоровкаюсь iз молодим Шраменям.

Свiтлиця в Череваня була така ж, як i тепер бувае в якого заможного козака (що ще то за луччих часiв дiд або батько збудував). Сволок гарний, дубовий, штучно покарбований; i слова з святого письма вирiзанi; вирiзано i хто свiтлицю збудував, i якого року. І лавки були хорошi, липовi, iз спинками, та ще й килимцями позастиланi. І стiл, i божник iз шитим рушником округи, i все так було, як i тепер по добрих людях ведеться. Одно тiлько диво було в Череваня таке, що вже тепер нiде не зуздриш. Кругом стiн полицi, а на тих полицях срiб

i, золотi й кришталевi кубки, коновки, пляшки, тацi i всяка посудина, що то на вiйнi поздобувано. Як палили козаки шляхетськi двори i княжеськi замки, то все те мiшками виносили. Так-то бог тодi погодив козацтву, що тii вельможнii каштеляни i старости пишнii, несказанно гордi, що гукали на гайдукiв, сидя iз сими кубками да конвами поза столами, пiшли в неволю до Криму або полягли головою в полi, а iх кубки стоять у козака в свiтлицi. Іще ж по стiнах висять i iх шаблi, пищалi пiд срiблом, старосвiтськi сагайдаки татарськi, шитi золотом ронди, нiмецькi гаркебузи, сталевi сорочки, шапки-сисюрки, що вкрие тебе залiзною сiткою — i нiяка шабля не вiзьме. Отже нiщо тiе не оборонило ляхiв i недоляшкiв: допекли козакам i поспiльству до самого серця. То от тепер i тii луки, i тii шаблi, i вся та зброя сiяе не в одного Череваня в свiтлицi i веселить козацькi очi.

Тiлько ж Петру, Шрамовому синовi, здалось найкраще у пекарнi, хоч там не було нi шабель, нi сагайдакiв, а тiлько самi квiтки да запашнi зiлля за образами й поза сволоком, а на столi лежав ясний да високий хлiб. Так Леся ж усе скрашала собою так, що вже справдi годилось би сказати: «У хатi в неi, як у вiночку; хлiб випечений, як сонце; сама сидить, як квiточка». І розговоривсь iз нею Петро, як брат iз сестрою. А сама Череваниха була панi ввiчлива: знала як до кого з речами обернутись. Так моему козаковi луччоi компанii було й не треба: тут би вiн i засiв на весь вечiр, дивлячись на чорнi дiвоцькi брови да на шитi рукава.

Як ось i лiзе Черевань, сопучи, через порiг. Уваливсь у хату да, розставивши руки, до його:

— А, бгатику! — i почав цiловатись. — Ну, — каже, — бгате, не вниз iдеш, а вгору. То був козак над козаками, а тепер iще став кращий!.. Меласю! — обернувсь до жiнки. — От нам зятьок! Лесю, от жених тобi пiд пару, так-так! Га-га-га! Бач, бгате, який я чоловiк? Сам набиваюсь iз своiм добром. Так не бере ж бо нiхто, та й годi! Ходiмо, бгате, в свiтлицю; нехай вони тут собi пораються. Жiноча рiч коло печi, а нам, козакам, чарка та шабля.

Да, взявши Петра за руку, i потяг до свiтлицi. Обернувсь козак, переступаючи через порiг, — i серце в його заграло: Леся не спускала з його очей, а в тих очах сiяла й ласка, й жаль, i щось iще таке, що не вимовиш нiякими словами. Сподобавсь, видимо, козак дiвчинi.

— Ось подивись, дiдусю, — каже Черевань, привiвши Петра до божого чоловiка, — чи той се Шраменко, що переплив Случ пiд кулями? Їй-богу, я й досi дивуюсь, що таке молоде, да таке смiле! Пробравсь у лядський табiр, убив хорунжого й корогов його принiс до гетьмана. Що ж би тепер воно зробило!

Божий чоловiк положив Петрусевi на голову руку да й каже:

— Добрий козак; по батьковi пiшов. Одвага велика, а буде довговiчний, i на вiйнi щасливий: нi шабля, нi куля його не одолiе, — i вмре своею смертю.

— Нехай лучче, — сказав батько, — поляже од шаблi i од кулi, аби за добре дiло, за цiлiсть Украiни, що ось розiдрали надвое.

— Ну, годi ж, годi вже про се! — каже Черевань. — Ось я вам дам краще дiло до розмови. І дiстав iз полички жбан, прехимерно з срiбла вилитий i що то вже за приукрашений! Не жалували пани грошей для своеi пихи i потiхи. По боках бiгли босонiж дiвчата — iнша i в бубон б'е; а зверху сидiв, мов живий, божок гречеський, Бахус. Тим-то Черевань i звав сей жбан божком.

— Шкода менi, дiдусю, твоеi темноти, — каже кобзаревi, — Ось на лиш полапай, яке тут диво. Се я в Польщi таке собi доскочив.

— Суета суетствiй! — каже той, усмiхнувшись.

— Нi, бгатику, не суета! Ось як вип'емо з божка по кухлику, то, може, не так заговориш.

— Із божка! — каже Шрам. — Так отсей чортик зоветься в тебе божком?

— Нехай вiн буде й чортик, — одвiтуе Черевань, — тiлько кажуть, що в старовину у грекiв… Був народ греки, так, примiрно, як ми тепер козаки… Народ непобiдимий, — от що!.. Так у тих то грекiв сьому божку, кажуть, була велика шаноба.

— А в тебе вже не така? — питае Шрам.

— Нi, — каже, — на мене вiн не нарiкатиме, а от коли б ви його не зневажили.

І достав мальовану тацю, срiблом ковану. А на тацi було намальоване таке, що всяке б засмiялось. Жидок дае запорожцевi напитись горiлки з барильця. Запорожець так i припав до барила, а жид — одно од страху, а друге од скнаростi — держить та й труситься. А зверху i пiдписано: «Не трусись, псяюхо: губи поб'еш» От на таку-то тацю поставив Черевань п'ять кубкiв-рiпок да й почав наливати якусь настойку з того божка.

— Се, бгатцi, — каже, — така в мене настойка, що мертвий устав би з домовини, якби випив добру чарку.

Да й обнiс усiх; не минув i Василя Невольника, хоч той стояв собi оддалiк, мов у монастирi служка перед iгуменом.

— Ну, бгате Михайло, — каже, повеселiвши трохи од того трунку, Шрам, — загадаю ж я тобi про твого божка загадку: стоiть божок на трьох нiжках; король каже: «Потiха моя!», краля каже: «Погибель моя!»

— Ну, бгатику, — каже Черевань, — хоч убий, не второпаю. Дак як, як? Король на трьох нiжках, а краля каже: «Погибель моя»?

— Не король, а божок на трьох нiжк

х, як от i твiй. Король каже: «Потiха моя!», краля каже: «Погибель моя!»

— А, пек же його матерi, як мудро!.. Король каже: «Потiха моя!» Себто, бач, як чоловiк уп'еться, то вже тодi кричить: «Я король!» А жiнка: «Ох, погибель же моя! Де ж менi тепер дiтися?»

— Якраз так! Тiльки, братику, твоя жiнка не злякалась би тебе, хоть би ти й королем зробивсь!

— Іще не одгадав! — каже Черевань. Ану ж ти сам!

— Менi не диво, а от якби ти показав свою премудрiсть!

— Моя премудрiсть, бгатику, — сказав Черевань, — знае тiлько налити та випити; а там собi мiзкуйте, як хотя. На те ви попи, на те ви мужi совiта, на те ви народнi голови.

— Не вадило б i не попам, — одвiтуе Шрам, — не вадило б i не мужам совiта знати, що король тут — тiло, а краля — так се душа. Тiло потiшаеться, як чоловiк зап'е, а душа погибае; от i все.

— Пгавда, бгатику, iй богу пгавда! — сказав, похитуючи головою, Черевань.

— Вип'ем же ще по кубку!

Аж ось увiйшла до гостей Череваниха, молодиця свiжа й повновида, пряма, як тополя, — замолоду була дуже хороша. Пiдiйшла до Шрама пiд благословенiе. Вiн ii поблагословив, да, як панi була гожа, i вони ж таки давнi приятелi, то ще схотiв i попросту з нею привiтатись, да й каже:

— Позвольте з вами привiтатись, добродiйко?

А вона каже:

— Да як же зволите, добродiю!

Да й поцiловались любенько. Тодi Череваниха ще обнесла гостей.

Черевань випив на радощах повний кубок, бризнув пiд стелю да й каже:

— Щоб нашi дiти отак вибрикували!

А Череваниха почала вести за чаркою розмову:

— Так отсе, — каже, — ви на прощу, панотче? Святе дiло!.. От, моя дружино, — обернулась до чоловiка, — от як добрi люди роблять: аж iз самоi Паволочi iдуть молитись богу. А ми живемо ось пiд самим Киевом, да ще не були сю весну й одного разу у святих угодникiв. Аж сором! Да вже ж як собi хочеш, а в мене не дурно ридван наготовлений. Причеплюсь за пана Шрама, да куди вiн, туди й я.

От божевiльне жiноцтво! — каже Черевань, — Куди вiн, туди й я!.. А як же пан Шрам махне за Днiпро?

— То що ж? Я б не махнула? Доки сидiти нам у сьому воронячому гнiздi? Ось уже которий раз переказуе мiй брат, щоб приiхали до його в гостi! І чому б не поiхати?

— Да, iй-богу, Меласю, — каже Черевань, — я рад би душею, коли б мене хто взяв та й перенiс до твого бгата, пiд Нiжень. Кажуть, i живе добре — таки зовсiм по-панськи. Не дурно його козаки прозвали князем.

— Отсе буцiмби за достаток його князем зовуть! — перебила Череваниха. — У його жiнка — княгиня з Волинi, ляшка. Як руйновали нашi Волинь, так вiн собi вподобав якусь бiдолашну княгиню; от i самого прозвали князем.

— Князь Гвинтовка! — зареготавши, каже Черевань, — То були Вишневецькii та Острозькii, а тепер пiшли князi Гвинтовки… Знай наших! А добра, кажуть, людина з тii княгинi. Поiхав би до Гвинтовки хоч зараз, коли б не далеко!

Гуторять, попиваючи, аж ось — дверi рип! І — так, як сонце засiяло: увiйшла в свiтлицю Леся.

— От моя й краля! — каже Черевань, беручи ii за руку:

В свiтлоньку входить,
Як зоря сходить.
В свiтлоньку ввiйшла,
Як зоря зiйшла.

А що, бгате? Чи нiчим же похвалитись на старiсть Череваневi?

Нiчого не сказав Шрам, тiлько дививсь на Лесю.

А вона ж то стояла, пiдiйшовши пiд благословенiе, хороша да прехороша! Іще трошки засоромилась перед поважним гостем, то й очицi спустила в землю, а на виду аж сiяе. На диво була в Череваня дочка, да й годi. Тим-то Петро, як побачив, то й умер, дармо що видав доволi свiту!

— Ну лиш, доню, — каже Черевань, — пiднеси нам по кубку, як там кажуть, iз бiлих ручок.

Леся поблагословилась i пiднесла. І що то вже, як хороше вдасться! Чи заговорить, чи рукою поведе, чи пiде по хатi — усе не так, як хто iнший: так усi й дивляться, i так усякому на душi, мов сонечко свiтить. Випив старий Шрам iз бiлих рук од Череванiвни да й каже Череваневi:

— Ну, брате Михайле, тепер i я скажу, що е тобi чим на старiсть похвалитись.

А Черевань тiлько смiеться.

— А що ж, приятелю? — каже Шрам далi. Хоть би менi годилось би про одно вже помишляти, да, може, тепер година щаслива; щоб ii нам не занедбати — чи не оддав би ти своеi Лесi за мого Петра?

А Черевань йому:

— А чом же не оддав би, бгате? Нехай нашим ворогам буде тяжко! Хiба ти не Шрам, а я не Черевань?

— Так чого ж довго думати? Давай руку, свате!

Да й подали собi руки, да й обнялись, да й поцiлувались. Тодi за дiтей, да й кажуть:

— Боже вас благослови! Поцiлуйтеся, дiти!

Петро од радостi не знав, де вiн i стоiть, мов сон йому сниться! Про що вiн тiлько подумав, зараз воно йому й есть. А Леся чогось нiби злякалась да й каже:

— Татусю! Хiба ж ви не бачите, що не всi в хатi?

Обернувсь Черевань — немае жiнки. Аж ось вона знов увiйшла в свiтлицю.

— Меласю! — каже Черевань. — Чи бачиш, що тут у нас дiеться?

— Бачу, бачу, пишний мiй пане! — дала вона такий одвiт да зараз i взяла од його дочку за руку.

Глянув Петро: де ж та ласка у очах у Лесi? Де ж той жаль дiвся, де дiлось те, чого не вимовиш нiяки

и словами? Вона схилила головку на материне плече i перебирае в неi на шиi дукати, а на Петра й не гляне. Гордо пiднялась ii губка — не добрий знак для залицяння!..

— Ну, нiчого сказати, панотче! — каже ЧереванихаШрамовi. — Швиденько ви добуваете iз своiм сином замки! От же ми вам доведемо, що жiноче царство стоiть крiпше над усi царства. Черевань тiльки смiявся.

А Шраму було не по нутру.

— Враг мене вiзьми, — каже, — коли з iншим замком не скорiш справишся, нiж iз бабою! Тiлько ж не знаю, що за одсiч ви нам зробите? Чим я вам не сват? Чим син мiй не жених вам?

Черевань, стоячи збоку, усе дививсь на Шрама, роззявивши рот, да слухав. Як же Шрам замовк, тодi вiн повернув шию до жiнки, що то вона скаже.

А та вже тодi медовим голосом:

— Панотче, пане полковнику, приятелю наш любий! Нема на Вкраiнi чоловiка, щоб не знав, чого стоiть старий Шрам, i який старшина, який полковник не оддав би дочки за твого пана Петра? Не к тому, панотченьку, тут рiч. З дорогою душею радi й ми оддать за його свою дитину; тiлько ж бо треба чинити таке дiло по-християнськи. Нашi дiди й баби, як думали заручати дiтей, то перше iхали з усею сiм'ею на прощу до якого монастиря да молились богу. От бог давав дiтям i здоров'я, i талан на всю жизнь. Се дiло святе: зробiмо ж i ми по-предкiвськи.

Знала Череваниха, що сказати: так i посадила Шрама, мов горщок од жару одставила.

— Ну, брате Михайле, — каже вiн Череваневi, — благословив тебе господь дочкою, да не обiдив же й жiнкою.

— Га-га-га! — каже Черевань. — Еге, бгате! Моя Мелася не зневажила б себе i за гетьманом.

— По сiй же мовi да буваймо здоровi! — каже Череваниха, пiднiсши гостям по кубку.

— Щоб нашим ворогам було тяжко, як добре мовляе мiй сват! — каже Шрам.

— А дiти нашi нехай отак вибрикують! — додав Черевань, бризнувши з кубка на стелю.

— Амiнь! — каже Череваниха.

На тiм i застряло сватання. Старi вже бiльш i не згадували, бо i в Череваня, i в Шрама була така думка, що ще поспiють з козами на торг. Не так думав Петро: вiн зараз догадавсь, що Череваниха б'е на якогось iншого зятя, да й сама Леся iм гордуе. І вже йому тодi здалось, що нi для чого бiльш i на свiтi жити; а на душi така пала туга, така печаль, що й сказати не можна!

Леся, викрутившись iз того сватання, зникла з свiтлинi i не ввiйшла на вечерю; а пiсля вечерi зараз порозходились на спочинок.

Старого Шрама i божого чоловiка положили в свiтлицi, а Петро, по-козацьки, лiг у садку пiд чистим небом. Не знаю вже, яково-то йому пiсля того сватання спалось. Як же вернувся вранцi до свiтлицi, то божого чоловiка вже не було в компанii: поплентавсь дiдусь iще до схiд сонця iз Хмарища. Усi повдягались у довгi подорожнi сукнi i ждали тiльки старого Шрама. Той, стоя перед образом, дочитував своiх молитов. По стiнах i по полицях у свiтлицi не видно було бiльш нi дорогоi зброi, нi срiбних кубкiв; бо в тую неспокiйну старосвiтщину, одлучаючись, не кидай було плохо дома нiчого, а ховай по тайниках, по пiдземних скарбницях.

Старий Шрам звелiв синовi сiдлати конi; як ось i Василь Невольник виiхав iз-за садка з ридваном. Погодив тодi бог козакам надрать у своiх ворогiв усячини, що не один старшина, мов який дука, iздив ридваном. Блищали мiдянi, позолотистii герби на ридванi в Череваня; миготiла в очах дорога горорiзьба — леви, струсовi пiр'я, булави з бунчуками; а тих, може, перевелось i кодло, що сими гербами величались…

Мати з дочкою сiли в ридван, а Черевань не покидав-таки козакування — поiхав на прощу верхи. Шрам iз ним держав перед того поiзду.

Петро хотiв iхати поруч iз верховими, да й сам не знав, як оставсь коло ридвана, мов прив'язаний. Іде сердега мовчки i голову понурив. Далi, надумавшись, i каже: — Панiматко! Учора дiло пiшло було на лад, да й розв'язалось iз твоеi ласки. Не по правдi ви iз своею Лесею робите. Я до вас iз щирим серцем, а ви до мене з хитрощами. Лучче б уже одрiзати попросту, да й годi. Ну, що в вас на мислi? Скажи, панiматко, щиро, чи думаеш ти оддати за мене Лесю, чи в тебе другий есть на прикметi?

— І есть, i нема; i нема, i есть, — каже, смiючись, Череваниха.

— Що отсе в вас за загадки? — аж скрикнув з досади Петро. — Уже коли рвати, то рви, не дьоргавши! Скажи менi, панiматко, щиро, кого ви собi маете на думцi?

— Е, паниченьку! — каже Череваниха. — Постривай-бо трошки: ще рано брати нас на iсповiдь!

Замовк Петро, понурив голову, а на виду поблiд, мов хустка: доняла йому до живого Череваниха. Вже й сама Леся, зглянувши на матiр, похитала головою.

Усмiхнулась горда мати да й каже:

— Ну, козаче, коли вже тобi так пильно припало, то от тобi уся iсторiя. Леся моя родилась у чудну планету; ще як я нею ходила, приснився раз менi сон дивен-дивен на прочудо. Слухай, козаче, та на ус мотай. Здалось менi, нiби посеред поля могила; па могилi стоiть панна, а од панни сяе, як од сонця. І з'iжджаються козаки i славнi лицарi з усього свiту — од Подiлля, од Волинi, од Сiвери i од Запорожжя. Вкрили, бачся, все поле, мов маки зацвiли по городах, вкрили

да й стали битись один на один, кому буде та ясная панна. Б'ються день, б'ються другий, — як де не взявсь молодий гетьман на конi. Усi склонились перед ним, а вiн до могили — да й поняв ясную панну. Такий-то був менi сон, козаче! Проходить день, другий — нiяк його не забуду. Ударилась я до ворожки. Що ж ворожка? Як ти думаеш?

— Я думаю тiлько, — каже Петро, — що ти, панiматко, з мене глузуеш, от i все!

— Нi, не глузую, козаче. Слухай да на ус мотай, що сказала ворожка. «А що ж, — каже, — панi, сей тобi сон пророкуе дочку iз зятем. Дочка в тебе буде на весь свiт красою, а зять — на весь свiт славою. Будуть iз'iжджатись з усього свiту пани й гетьмани, дивоватимуться красi твоеi донi, даруватимуть iй срiбло-злото, та нiхто ii не обдаруе краще од судженого. Суджений буде ясен красою мiж усiма панами i гетьманами; замiсть очей будуть зорi, на лобу — сонце, на потилицi — мiсяць». Так промовила менi, вiщуючи, стара бабуся. Як ось, справдi, дав менi господь дочку — справдилось бабусине слово: пiвроку iй, не послiдуща мiж дiвчатами. Трошки згодом зашумiло по Вкраiнi, закипiло, мов у казанi, i стали з'iжджатись у Киiв пани да гетьмани — справдилось друге бабусине слово. Усi дивувались на мою дитину, дарували iй сережки, дорогi перстенi; тiлько ж нiхто так не обдарував ii, як той гетьман, що менi снився. Дорожчий над усi подарунки був його подарунок, i кращий над усе панство i лицарство був молодий гетьман: замiсть очей — зорi, на лобi — сонце, на потилицi — мiсяць. Справдилося ще раз ворожчине слово. Усiх панiв i гетьманiв затемняв вiн красою. І говорить менi: «Не оддавай же, панiматко, своеi дочки нi за князя, нi за лицаря; не буду женитись, поки виросте — буду iй вiрною дружиною». Дай же, боже, i ти, мати божа, щоб i се справдилось на щастя й на здоров'я!

Тут саме виiхали вони iз за гори. Перед ними так i заблищало, так i замиготiло, так i замережило церквами, хрестами, горами i будинками. Святий город сiяв, як той Єрусалим. Сонце ще не пiднялось високо; так не то що церкви й хоромини, да й зеленi сади, i все, що загледiло око в Киевi, усе горiло, мов парча золототканая.

Прочани перехрестились i сотворили молитву. А Петро iде собi i не бачить, i не чуе нiчого: так опентала його Череваниха.

IV

Весело й тяжко згадувати нам тебе, старий наш дiду Киеве! Бо й велика слава не раз тебе осiяла, i великii злигоднi на тебе з усiх бокiв збирались. Скiлько-то князiв, лицарства i гетьманiв добуло, воюючи за тебе, слави; скiлько то на твоiх улицях, на тих старосвiтських стогнах, на валах i церковних цвинтарях пролито кровi християнськоi! Уже про тих Олегiв, про тих Святославiв, про тii ясири половецькii нiчого й згадувати. Ту славу, тii злигоднi вибила нам iз голови безбожна татарва, як уломився Батий у твоi Золотi ворота. Буде з нас i недавнiх споминок про твою руiну.

Іще ж от i дванадцяти лiт не налiчив Шрам, як у той нещасливий Берестецький рiк прийшов до Киева Радзiвiлл iз литвинами, усе попалив i пограбував, а мiщани, сiвши на байдаки, мусiли до Переяслава втiкати.

Та люта пожежа iще не зовсiм загладилась: куди не кинь оком, усюди виден був по iй прослiдок. На коморах, на станях, на огорожах, помiж свiжим деревом чорнiють колодки, а iнде гарний колись сад стоiть пустирем незагороджений; на спустошалому дворищi стирчать тiльки печi да ворота; а де чи дiловання, чи щит над ворiтьми, чи яка хоромина, то все те нове, iще й дерево не посинiло.

Смутно було дивитись Шрамовi на тii признаки пожежi. Тiлько й краси було в Киевi, що церкви божi, да городи з червоними маками, да ще тii гори крутоярi, з зеленими покотами.

Тодi ще трохи не весь Киiв мiстився на Подолi, Печерського не було зовсiм, а Старий, або Верхнiй, город пiсля Хмельниччини безлюдував. Де-не-де стояли по Подолу кам'яницi; а то все було дерев'яне, i сини з баштами круг Подолу, i замок на горi Киселiвцi. Улицi були узенькi, плутались то сюди, то туди; а iнде замiсть улицi майдан, i нiхто його не забудовуе, i нiчого на йому нема, тiлько гуси пасуться.

Їдуть пашi прочани по тих закоулках, аж дивляться — посеред улицi збились вози у купу. Шрам послав сина прочистити дорогу. Поскочив Петро до возiв, гляне, аж, за водами, коло хати, перед ганочками, сидить юрба людей. Посерединi килим, на килимi пляшки, чарки i всяка страва.

Петро зараз догадавсь, що се, мабуть, чоловiковi дав бог родини абощо, так на радощах частуе вся кого, хто б не йшов або iхав улицею. Юрба гостей зiбралась уже чималенька, i все були мiщани. Знатi були мiщани раз уже з того, що не носили шабель, — тiлько нiж коло пояса: однi пани да козаки ходили при шаблях. А вдруге, знатi були з того, що пiдперiзувались по жупану, а кунтушi носили наопашку (тодi було коли не пан або не козак, то по кунтушу й не пiдперiзуйсь, щоб iнде носа не втерто). Іще ж iз того були вони знатi, що не важились ходити у кармазинах: ходили тодi в кармазинах тiлько люди значнi да шабльованi, а мiщани одягались синьо, зелено або в горохвяний цвiт; убогii носили личакову одежу. Через те козаки д

ажнять було мiщан личаками, а мiщане дражнили козакiв кармазинами.

Гостi сидiли за трапезою не мовчки: балакали-таки й геть-то голосенько, що Петро мусив добре гукнуть через вози «Добридень». Обернулось тодi до нього двi чи три голови.

— Пане господарю! — каже. — І ви, шановная громадо! Просить паволоцький Шрам пропуска через табор,

Скоро назвав Шрама, зараз деякi повставали да й дивляться; а господар пiзнав Петра да й каже:

— Де ж той Шрам? Це хiба десята доля старого Шрама.

— Де тобi десята! — пiдхопили, шуткуючи, гостi, — Хiба сота!

— І сотоi нема! — закричали усi гурбою. — Хоч тисячу таких красних жупанiв iзложи докупи, то все-таки не буде Шрама!

Усi були радi з такоi вигадки; iншi аж реготали: клюкнули вже зранку добре. Як ось пiд'iхав i сам Шрам. Скоро загледiли його сиву бороду, зараз вози поодкочували геть i повиходили до його назустрiч. Господар iз пляшкою й чаркою попереду.

— От наш старий Шрам! — кричали мiщани. — От наш батько!

— Що се, Тарасе? — каже тодi Шрам господаревi (а господар колись був у охочих козаках у Шрама сурмачем). — Супротив кого се ти заложив такий табiр? Здаеться ж, тихо на Вкраiнi?

— Де тобi тихо, пане полковнику чи панотче?.. Я вже не знаю, як тепер тебе й величати, — каже Тарас Сурмач. — Де тобi тихо? Сьогоднi народивсь у мене такий лицар, що аж земля затрусилась. Дав менi бог сина, такого ж, як i я, Тараса. Коли миш голови не одкусить, то й вiн по-батькiвськи трубитиме козакам на приступи; та й тепер уже трубить на всю хату.

— Нехай велик росте да щаслив буде! — каже Шрам.

— Чим же тебе шанувати, вельможний пане?

— Нiчим не треба, Тарасе.

— Як то нiчим? здивовавшись, каже Сурмач. — Хiба зарок положив?

— Не зарок, Тарасе, а, прибувши до Киева, всяк християнин повинен перше поклонитись церквам божим.

Не такiвський же був i Тарас, щоб угомонивсь одразу.

— Добродiю мiй, — каже, — любезний! Коли б я знав, що така менi на старiсть буде честь од пана Шрама, то враг мене вiзьми, коли б я засурмив вам хоч на один приступ! Хiба ж ти не рад моему Тарасковi, що не хочеш попорськати його пелюшок? Тобi, мабуть, байдуже, чи виросте з його добрий козак, чи закорявiе, як жидовча!

— Рад я йому з щирого серця, — каже Шрам, пошли йому, господи, щастя й долю; тiлько ж не та пора тепер, щоб гуляти напiдпитку.

— Та на добре дiло, добродiю, завсiгда пора. Дивись, скiльки возiв коло хати! Нiхто не одцуравсь моеi хлiба-солi. Інший на ярмарок брався, iнший у гай по кiлля, iнший з пашнею до млина; та отже коли припало пильне дiло, що треба привiтати нового чоловiка, то нехай ярмаркуе собi хто хоче, нехай свинi лазять у город, а жiнка рве на собi волосся, — тут ось треба запобiгги, щоб новому чоловiковi не гiрко було на свiтi жити. А то скаже: «От у мене батько такий сякий був! Поскупивсь iсправити як слiд родини, а тепер i iж хлiб пополам iз слiзьми!»

— Одумайся, бога ради, Тарасе! — каже Шрам (уже йому докучило слухати п'яне верзяканне). — Чи до речi ж оце чоловiковi, приiхавши до церков божих, до мощей святих, застряти на хрестинах?

— Та що чи, куме, коло нього панькаеш? — сказав хтось iзбоку товстим голосом. — Хiба не знаеш, що се таке? Знай нас, панiв! От воно що! Сказано — кармазини. Себто вже наш брат iм не кунпанiя, — от воно що!

Як сказав, то паче iскру в порох укинув. Усi так i загорiлись, бо мiщани вже давно на городове козацтво да на старшину важкiм духом дихали.

— Е, пек же його матерi! закричало десятеро разом. — Так ми тiлько тодi кунпанiя кармазинам, як треба виручати iх iз-пiд кормиги лядськоi?

— Пхе, — каже господар, — якого ж чорта нам коло них панькати?

— К дияволу кармазинiв! — загукала громада, роздрочившись, як бугаi. — Вони тiлько вмiють бряжчати шаблями; а тодi де були сi брязкуни, як безбожний Радзiвiлл загуркотав iз гармат у городськi ворота?

Закипiв же й Шрам, почувши такi речi.

— А ви ж, — каже, — проклятi салогуби, де тодi були, як ляхи обгорнули нас пiд Берестечком, мов горщок жаром? Де ви тодi були, як припекли нас з усiх бокiв, що трохи не половина вiйська википiла? Ви тодi бряжчали не шаблями, а талярами да дукатами, що понабирали од козакiв за гнилi пiдошви да дiрявi сукна! Га!

А Радзiвiлл прийшов, так ви, окаяннi, не одвiтували йому й разу з гармати! Плюгавii страхополохи! Оддали самохiть Радзiвiлловi мiсто i, як тii баби, заголосили: «Згода!» Як же запалав Киiв да почали литвини душити вас, що овечок, так хто пiдскочив до вас па пiдмогу, коли не козаки? Бiдолаха Джеджелiй iз жменею тих сiромах улетiв у Киiв, як голуб у гнiздо за шуляком; а ви пiдперли його, зайцi нiкчемнii? Дурень покiйник був! Я не Литву, я вас би сiк да рубав, бiсовi дiти! Я вас навчив би боронити, що одвоювали вам козаки!

— Який гаспид одвойовував наше добре, опрiч нас самих? — кричали мiщани. — Одвоювали козаки!.. Та хто ж були тi козаки, коли не ми самi? Се то тепер, з вашоi ласки, не носимо ми нi шабель, нi кармазину. Козацтво ви собi загарбали, самi собi пануете, ридванами iздите, а ми будуй власним коштом

стiни, палiсади, башти, плати чинш, мито i чорт знае що! А чом же би i нам по-козацьки не причепити до боку шаблi ча й не сидiти, згорнувши руки?

— Козаки сидять, згорнувши руки! — каже Шрам. Щоб ви так по правдi дихали! Коли б не козаки, то давно б вас чорт iзлизав, давно б вас досi ляхи з недоляшками задушили або татарва погнала до Криму! Безумнii глави! Да тiлько козацькою одвагою i держиться на Вкраiнi предся Русь i благочестива вiра! Дай iм усiм козацьке право! Сказали б ви се батьку Богдановi: вiн би якраз потрощив об вашi дурнii голови свою булаву! Де в свiтi видано, щоб увесь люд жив при однаковому правi? Усякому свое: козакам — шабля, вам — безмiн да терези, а поспiльству — плуг да борона.

— Коли усякому свое, — каже Тарас Сурмач (а пляшкою махае так, що аж горiлка ллеться), — коли усякому свое, то чом же нам шаблю i козацьку волю не назвати своею? У козакiв не ставало вiйська, — ми сiли на конi; у козакiв не було грошей, — ми дали iм i грошей, i зброю; укупi били ляхiв, укупi терпiли всякi пригоди, а як прийшлось до розквiтання, то козаки зостались козаками, а нас у поспiльство повернено! Що ж ми таке? Хiба ми не тii ж козаки?

— Хiба ми не тii ж козаки? — пiдхопила громада, позакладавши iз зневагою руки за пояси. — Хто жив iз нами запанiбрата, дак тепер гордуе нашим хлiбом-сiллю!

Шрам не раз починав говорити, так куди! Галас той так i покривае слова його. — Та постривайте, постривайте, папи кармазини, — гукнув один товстопикий синьокаптанник, — швидко ми вам хвоста вкрутимо! Не довго гордуватимете нами! Налетять зозулi, що нас не забули… Добрi i молодцi не дадуть нам загинути. Справимо ми вам чорну раду; тодi побачимо, хто яке матиме право!

— Ого, — каже Шрам, — он воно куди дiло хилиться!

— А то ж як? — кажуть, стоячи козирем, мiщани. — Не все тiлько козакам на радах орудувати. Схаменулись i на нас сiчовi братчики.

Да й оглянулись на чубатого запорожця. Запорожець сидить коло хати, да мов i не вiн, мов i не чуе, що круг нього наче море i грае.

— Еге-ге! — каже тодi Шрам. — Так се iз Низу такий вiтер вiе!

Да й догадавсь, що вже вогню пiдложено, уже тiлько роздуть, то й знiметься пожежа по всiй Украiнi. Серце в його зомлiло, як змiркував собi, що то з того може за лихо уродитись! Де дiлась зараз i вся досада на мiщан!

— Шановна громадо! — каже. — Не думав же я й не гадав, щоб кияни пошанували отак мою старiсть! Чи давно ж ми були в вас iз батьком Хмельницьким? Тодi ви з хлiбом-сiллю виходили до нас назустрiч, з плачем i радiстю нас привiтали; а тепер ось старого Шрама, що поруч iхав iз батьком Богданом, так зневажаете!

— Панотченьку ти наш коханий! — каже йому Тарас Сурмач, бо зараз така мова його вгамувала. — Хто ж тебе зневажае? Чи се ж проти тебе, батьку, говориться? Є такii, що душать нас, узявши за шияку; а ти зроду нiкому злого не заподiяв. Не вважай на iх галас. Мало чого не бувае, що п'яний спiвае! Їдь собi з богом, поклонись церквам божим, та й за нас, грiшних, прочитай святу молитву.

А Черевань тим часом усе ждав, поки замовкнуть, бо не любив нiяких сварок; да ото, як побачив, що вже почав той гомiн утихати, виiхав iз-за Шрама да й каже:

— Казна за що ви завелись оце, бгатцi! Дайте тiлько заглянуть нам хоч у одну церкву, а тодi я отут iз вами сяду i вже не знаю, хто переп'е мене в Киевi, опрiч пана вiйта.

Мiщани вже взяли свое: зiгнали трохи криком серце; а Череваня таки й любили, i шанували, бо був козак друзяка: уже кому чи яка нужда, чи що, то зарятуе й визволить. От i давай уже хоть коло сього леститись.

— Оце, — кажуть, — пан, так пан! Дай, боже, i повiк таких панiв! Нема в нього нi крихти гордостi!

— За те ж йому господь дав таку золоту й панiю, — казали деякi.

— За те ж йому дав i дочку краще маку в городi, — добавляли ще iншii.

— Ну, пропустiте ж нас, коли так, — каже Шрам. — Пропустiмо, пропустiмо ясних панiв! — сказав Тарас Сурмач да й розтовпив своiх гостей.

Розступились i дали проiхати верховим i ридвановi.

Довго iхав Шрам, понуривши голову: тяжко стало старому на душi. Далi здихнув важко, од серця, да й каже, так нiби сам до себе:

— Вскую прискорбна еси, душе моя, i вскую смущаеши мя? Уповай на господа!

А Черевань, iдучи поруч, прислухавсь, що вiн собi мимрить.

«Е, — думае, — отже, мабуть, вражi личаки справдi допекли йому. Треба його розважити».

— Бгате, — каже, — Іване! Удар ти лихом об землю! Чого таки тобi журитись?

— Як чого? — каже Шрам, — хiба не чув, що на умi в сих мугирiв? Задумали чорну раду iродовi душi!

— Та враг iх бери з iх чорною радою, бгате!

— От тобi на! А хiба ж ти не бачиш, звiдки сей вiтер вiе? Се вже коiть не хто, як проклятущий Іванець iз низовими комишниками. Так хiба нам сидiти згорнувши руки, коли огонь уже пiдложено i ось туж-туж пожежа схопиться по Вкраiнi!

— А що нам, бгате, до Вкраiни? Хiба нам нiчого iсти або пити або нi в чому хороше походити? Слава тобi, господи, буде з нас, поки нашого вiку! Я, бувши б тобою, сидiв би лучче дома та iв би хлiб-сiль з упокоем,

нiж менi битись на старiсть по далеких дорогах та сваритись iз мiщанами.

— Враг вiзьми мою душу, — закричав iз серця Шрам, коли я ждав од Череваня такоi речi! Ти Барабаш, а не Черевань!

Що ж би ви думали? Черевань так i помертвiв од сього слова.

— Що ж оце ти сказав, бгатику? — ледве промовив через силу.

— Те, — каже, — що, так як Барабаш казав Хмельницькому:

Ми дачi не даем,
В вiйсько польське не йдем:
Не лучче б нам з ляхами,
Мостивими панами,
Мирно проживати,
Анiж пiти лугiв потирати,
Своiм тiлом комарiв годувати?

Так оце й ти говориш. Нехай гине отчизна, аби нам було добре! Нема ж тобi тепер у мене й другого прiзвища, як Барабаш!

— Бгате Іване! — каже Черевань, а сам аж тремтить. — Рокiв десять назад правувався б ти зо мною за се порохом та кулею. Тепер я вже не той, тiлько ж нехай враг вiзьме мою душу, коли я хочу зостаться з таким паскудним прiзвищем. Покажу я тобi, що я по Барабаш; iду з тобою за Днiпро так, як от сиджу на конi, — з жiнкою, з дочкою i Василем Невольником, i хоч би ти, як кажеш, для отчизни кинувсь iз мосту в воду, то й я за тобою.

— Отсе так по-козацьки! — казав Шрам, да аж печаль свою забув, як побачив, що в Череваня ще не зовсiм заснуло козацьке серце. — Дай же, — каже, — руку да обiймайсь от перед Братством Сагайдачного, що держатимешся за мене у всякiй долi.

— Даю i обiцяю, бгате! — каже Черевань, смiючись: рад був, що розважив Шрама. Тут вони саме прибули до братства, що на Подолi.

— Ходiмо ж, — каже Шрам, — да помолимось, щоб господь допомiг нам у нашому доброму дiлi.

V

Рiдко, може, есть на Вкраiнi добра людина, щоб iзжила вiк, да не була нi разу в Киевi. А вже хто був, то знае Братство на Подолi, знае ту високу з дзигарками дзвiницю, муровану кругом ограду, ту п'ятиголову, пишно, з переднього лиця, розмальовану церкву, тii високi кам'яницi по боках. От же рокiв за двiстi назад, тодi, як отой-то Шрам був у Киевi, все те було iнше. Тодi ще стояла дерев'яна церква гетьмана Петра Сагайдачного, i ограда, i дзвiниця, i всi братськi школи, усе те було дерев'яне. У серединi в монастиревi стояв тодi густий старосвiтський сад. Була то колись благочестива панi Ганна Гулевичiвна, що подарувала на Братство свiй двiр iз садом; i на тому-то дворi гетьман Сагайдачний церкву збудував i монастир братський i школами устроiв, щоб тее братство дiтей козачих, мiщанських i всяких учило, людям у темнотi розуму загинути не давало.

Постоявши прочани нашi в церквi, подали срiбла панотцям братським на школи i прогаялись геть-то, оглядаючи монастир. А було тодi на що там задивитись. Придавсь один чернець на малювання i пообмальовував не то церкву, да й саму ограду округи Братства, що вже де на яку дивовижу, а в Братство миряни йшли дивитись на малювання. Що тiлько в Бiблii прописано, усе чернець той мов живе списав скрiзь по монастиревi. То ж святе саме по собi, а то таки й наше козацьке лицарство було там скрiзь по оградi помальоване, щоб народ дививсь да не забував, як колись за батькiв та за дiдiв дiялось.

Був там намальований i Нечай, i Морозенко. Круг його горять костьоли й замки, а пiп сiче-рубае, топче конем ляхiв з недоляшками. Іще й пiдписано: «Лицар славного вiйська Запорозького»; а над ляхами: «А се проклятущi ляхи». Знаете, тодi ще Хмельниччина тiлько-що втихла, так любив народ, дивлячись, споминати, як нашi за себе оддячили. А ченцi собi любили мирянам у голову задовбувати, що нема в свiтi ворога над католика. Пали, рубай його, вивертай з коренем, то й будеш славен i хвален, як Морозенко.

Був там i козак Байда, що висiв ребром у туркiв на гаку, а не зламав своеi вiри. Так i те все там помальовано, щоб усяке знало, якi то колись були лицарi на Вкраiнi.

Був i Самiйло Кiшка, що й досi про його спiвають кобзарi, як вiн попавсь у турецьку неволю i п'ятдесят чотири роки був на галерах у кайданах, за замками, як йому господь допомiг i себе, i товариства пiвчвартаста визволити i як, узявши ту галеру, приплив до козакiв i корогви хрещатi давнi у кишенi козакам привiз — не зневажив козацькоi слави.

Дивляться нашi на тii намальованi дива, доходять уже до дзвiницi, аж слухають — за оградою щось гуде, стугонить, наче грiм гримить оддалеки, i музики грають.

— Се, — каже ченчик, що проводжав iх по монастиревi, — се добрii молодцi-запорожцi по Киеву гуляють. Бачте, як нашi бурсаки-спудеi бiжать за ворота? Жодною мiрою не вдержиш iх, як зачують запорожцiв. Бiда нам iз сими iскусителями! Наiдуть, покрасуються тут, погуляють; дивись — половина бурси i вродиться за Порогами.

Тим часом музики, галас i тупотня пiдходили все ближче. Люди один одного пхае та бiжать дивитись на сiчових гуляк. Тiльки й чути: «Запорожцi, запорожцi з свiтом прощаються!»

Що ж то було за прощанне з свiтом? Була то в запорожцiв гульня, на диво всьому мировi. Як доживе було которий запорожець до великоi старостi, що воювати бiльш не здужае, то наб'е черес дукатами, да забере з собою приятелiв душ тридцять або й сорок, да й iде з ними в Киiв бенкетувати.

ома, у Сiчi, ходять у семряжках да в кажанках, а iдять мало не саму соломаху, а тут жупани на iх будуть лудани, штани iз дорогоi саети, горiлка, меди, пива так за iми в куфах i iздять, — хто стрiнеться, усякого частують. Тут i бандури, тут i гуслi, тут i спiви, й скоки,i всякi викрутаси. Отсе одкуплять було бочки з дьогтем да й розiллють по базару; одкуплять, скiлько буде горшкiв на торгу, да й порозбивають на череп'я; одкуплять, скiлько буде маж iз рибою, да й порозкидають по всьому мiсту: «Їжте, люде добрi!»

А погулявши недiль зо двi да начудувавши увесь Киiв, iдуть було вже з музиками до Межигорського Спаса. Хто ж iде, а хто з прощальником танцюе до самого монастиря. Сивий-сивий, як голуб, у дорогих кармазинах, вискакуе, попереду йдучи, запорожець; а за ним везуть боклаги з напитками i всякi ласощi. Пий i iж до своеi любостi, хто хочеш.

А вже як прийдуть до самого монастиря, то й стукае запорожець у ворота.

— Хто такий?

— Запорожець!

— Чесо ради?

— Спасатися!

Одчиняться ворота, вiн увiйде туди, а все товариство i вся суета мирськая, з музиками, i скоками, i солодкими медами, останеться за ворiтьми. А вiн, скоро ввiйшов, зараз черес iз себе i оддае на церкву, жупани кармазиновi з себе, а надiне волосяну сорочку да й почав спасатись.

Так-то розказують старi люде про тих прощальникiв.

От же й тепер, перед Шрамом да Череванем, висипали вони з улицi, як iз рукава, танцюючи. Чуприндирi такi, що любо глянути. Ідучи мимо церкви, покладали хрести, били поклони, да знов, схопившись, навприсядки, да через голову, да колесом! А бурсаки, повибiгавши за ограду, дивляться на iх да й плачуть.

— Не плачте, дурнi! — кажуть iм запорожцi. — Днiпро тече просто до Сiчi…

Дома в себе вони, кажу, ходять було у дьогтяних сорочках да в дiрявих кожухах-кажанках, а тут повбирались у такi жупани, що хоть би й гетьмановi, — i все, щоб тiлько показати перед миром, що запорожцю тii сукна й блаватаси все одно, що й семряга. Зараз, чи калюжу вбачить де на дорозi, так у калюжу й лiзе в кармазинах; чи ширiтвас дьогтю зуздрить, так i вскочить туди з сап'янцями. Химерний дуже був народ!

Шрам хоть i сердивсь на запорожцiв, да й сам не постерiг, як задививсь на них. Добрii молодцi багато iнколи дiяли людям шкоди по Вкраiнi, да, мимо того, якось припадали до душi всякому. Не раз доводилось менi самому слухати, як iнший дiд, споминаючи iх пакостi, зачне було iх коренити, а далi як заговориться, як забалакаеться про iх звичаi да ходи, то й сам не знае, чого йому й жаль стане сiромах, i зачне сива голова гуторити про них, як про своiх родичiв. Чим же то, чим тii запорожцi так припадали до душi всякому? Може, тим, що вони безпечне, да разом якось i смутно дивились на божий мир. Гуляли вони i гульнею доводили, що все на свiтi суета одна. Не треба було iм нi жiнки, нi дiтей, а грошi розсипали, як полову. Може, тим, що Запорожже споконвiку було серцем украiнським, що на Запорожжi воля нiколи не вмирала, давнi звичаi нiколи не забувались, козацькi предковiчнi пiснi до послiду дней не замовкали, i було те Запорожже, як у горнi iскра: який хоч, такий i розiдми з неi вогонь. Тим-то, мабуть, воно й славне помiж панами й мужиками, тим воно й припадало так до душi всякому!

Черевань, дивлячись на тii скоки й викрутаси, аж ногою притупував, узявшись у боки.

— От, бгате, — каже Шрамовi, — де люди вмiють жити на свiтi! Коли б я був не жонатий, то зараз би пiшов у запорожцi!

— Не знать, що ти провадиш, свате! — дав йому одвiт Шрам. — Тепер чесному чоловiковi стид мiшатись мiж сi розбишаки. Перевернулись тепер уже кат знае на що запорожцi. Поки ляхи да недоляшки душили Украiну, туди втiкав щонайкращий люд з городiв; а тепер хто йде на Запорожже? Або гольтяпака, або злодюга, що боiться шибеницi, або дармоiд, що не звик заробляти собi насущного хлiба. Сидять там окаяннi в Сiчi да тiлько п'янствують, а очортiе горiлку пити, так i iде в городи да тут i величаеться, як порося на орчику. Цур iм iз iх скоками! Поiдьмо боржiй у Печерський, а то не застанем на службу.

Коли ж тут хтось iз-за плечей:

— Овва! Обернувсь Шрам, аж у його ззаду стоiть запорожець у кармазинах; стоiть i смiеться.

— Овва, — каже, — i оце б то наче й правда, а воно зовсiм брехня.

— Іроде! — не стерпiвши, гукнув на його Шрам; да, схаменувшись, де вiн, зараз i перемiг себе, — Цур тобi, — каже, — опрiч божого дому!

Да скорiй до коня, да й поiхав. Черевань iз Петром за ним.

Череваниха теж поспiшала до ридвана, бо до запорожця пристав другий братчик, i хоть нiчого iй не сказали, да поглядали на Лесю так хижо, як вовки на ягницю.

Первий запорожець був здоровенний козарлюга. Пика широка, засмалена на сонцi; сам опасистий; довга, густа чуприна, пiднявшись перше вгору, спадала за ухо, як кiнська грива; уси довгi, униз позакручуванi, аж на жупан iзвисали; очi так i грають, а чорнi, густii брови аж геть пiднялись над тими очима, i — враг його знае — глянеш раз: здаеться, супиться; глянеш удруге: моргне довгим усом так, наче зараз i пiднiме тебе на

смiх. А другий був молодий, високий козак, тiлько щось азiатське; зараз i видно, що не нашого поля ягода, бо до Сiчi сходились бурлаки з усього свiту: прийде турок — i турка приймають; прийде нiмець — i нiмець буде запорожцем, аби перехрестивсь да сказав: «Вiрую во Христа Ісуса; рад воювати за вiру християнську».

Зрадувалась Череваниха, як наздогнала своiх, мов слобонилась од якоi напастi. От i поiхали всi через Верхнiй город, а далi Михайлiвською стежкою через Євсiйкову долину, на Печерську гору. А по Печерськiй горi росла тодi скрiзь дика пуща.

Дорога через ту пущу була дуже трудна: то крутилась помiж деревом, то спускалась у байраки, то обходила кудлатii кучугури. Ридван, що дальш, усе одставав од верхових; а Петро, пiсля тих чудних Череванишиних речей, не державсь уже жiночого боку. Остались нашi прочанки тiлько з Василем Невольником.

Аж ось з обох бокiв дороги закопотiли конi, затрiщало сухе гiлля пiд копитами, i показались крiзь зелену лiщину кармазини, iх наздогнали запорожцi, — тих двое, що одрiзнились коло Братства од прощальникiв.

Череваниха з дочкою самi не знають, чого злякались. Бо сi гультяi iдуть не по-людськи: не глядять i дороги, а так куди здря i мчаться по гаю; тiлько все крутяться помiж деревом коло ридвана; не попереджують i ззаду не остаються. А конi наче знають, чого сим шибайголовам хочеться: скачуть, як кози, то сюди, то туди помiж кущами. Аж страшно було дивитись, як та дика степова животина дряпаеться копитами на кручу, то отсе з кручi кинеться в провалля, i не видно ii стане, тiлько глухо тупотить i хропе у байрацi. Нашi не раз уже думали, що кiнь перекинувсь назад i задавив iздця пiд собою; аж ось iздець, як вихор, вискочить знов на кучугуру да й заграе на сонцi кармазинами.

Так, поринаючи да крутячись, мов не перед добром, запорожцi перекликались через дорогу, як хижii орли, i повели таку розмову, що в наших прочанок i душi не стало.

— От, брате, дiвка! — гукне один. — Нехай я буду шмат грязi, а не лицар, коли я думав, що е на свiтi таке диво!

— Еге, е сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Чом же не для кота? Хочеш, зараз поцiлую!

— А як поцiлують коло стовпа киями?

— Що менi киi! Та нехай мене хоч зараз рознесуть на шаблях!

Леся боялась, щоб справдi вiн не напавсь на неi; аж тут на дорозi байрак.

Запорожцi так i кинулись туди, як тii демони.

— Василю! — каже тодi Череваниха. — Куди отсе ми заiхали? Що отсе з нами буде?

— Не бiйся, панi, — каже, всмiхнувшись, Василь Невольник. — Добрi молодцi тiлько жартують. Вони зроду дiвчат не займають.

А Череванисi щось дуже сумно. Звелiла iхати швидше, щоб наздогнати своiх. Як ось запорожцi знов по боках дороги. Жупани позабризкували в грязь у байрацi, да iм про те байдуже.

— Гей, брате Богдане Чорногоре! — гукне знову старший. — Знаеш, що я тобi скажу?

— І вже!.. Путнього не скажеш, прилипнувши до баби.

— От же почуеш од мене таке, що аж оближешся!

— Ого!

— І не ого! Ось слухай. Хоч Сiч нам i мати, а Великий Луг батько, да для такоi дiвчини можна покинути i батька, й матiр.

— Чи вже б то?

— А то що хiба?

— Куди ж тодi?

— Овва!

Тут запорожцi знов iзчезли, як мара. Мати й дочка думали, що в iх i справдi щось недобре на думцi; а Василь Невольник похитав головою да й каже:

— Що за любий народ оцi братчики! Ох, був i я колись таким вигадчиком, поки лiта не приборкали та проклята неволя не примучила! Гасав i я, як божевiльний, по степах за кабардою; вигадував i я усякi вигадки; знали й мене у городах i на степах, знали мене шинкарi й музики, знали пани й мужики, знало лицарство й хлiбороби!

— Ще я не таке скажу тобi! — гукнув, як iз бочки, запорожець.

— Було б з тебе й сього, — одвiтував другий, — якби почув батько Пугач: одбив би вiн у тебе хутко до баб охоту!

— Нi, таки справдi, Богдане. Який враг шуткуватиме, як увiп'ються чорнi брови, наче п'явки, у душу? Хоч так, хоч сяк, а дiвчина буде моя! Чи знаеш що?

— А що?

— Подивитися б, що там у вас за гори!

— Отакоi!

— Такоi, брате. Нехай не дурно запрошував ти мене до своiх воювати турка. Коли хоч, ухопимо дiвойку, та й гайда в Чорну Гору!..

— І ти оце по правдi говориш? — Так по правдi, як я Кирило Тур, а ти Богдан Чорногор. З такою дiвкою за сiдлом помчався б я хоч i к чорту в зуби, не то до чорногорцiв.

Отак тii каверзники змовлялись уочевидьки на гвалтовний учинок, i нiхто не розiбрав би, що справдi в iх на думцi. Шалений був народ! Усе йому дурниця: чи жити, чи вмерти — йому байдуже; що людям плач, те йому iграшка. Тим-то Череваниха й боялась, щоб лукавий не пiдкусив паливод на яку пакость. Аж ось стали наздоганяти своiх. Запорожцi бачать тодi, що ба! Да й зникли з очей, як той сон, що чоловiк жахаеться, мучиться, коли ж гляне — аж i нема нiчого.

VI

Хто б то мав таке слово пишне да красне, щоб так, як на картинi, змальовав той монастир Печерський? Щоб хто й не був iзроду в Киевi, так щоб i той, читаючи, мов бачив на своi очi тii мурованi огради, ту височенн

дзвiницю, ти церкви пiд золотом та пiд скульптурою? Се ж то воно так тепер; а рокiв двiстi назад треба було слова тихого, понурого, щоб розказати, як тодi знаходивсь монастир Печерський. Далось i йому взнаки батиiвське лихолiття. Велика церква, що прописана в лiтописах «небесi подобною», зруйнована була по вiкна. Хоть же князь Олелькович Симеон пiдняв ii знов iз руiн, тiлько далеко iй було до стародавньоi лiпоти. Не було нi срiбла, нi золота, що тепер сiяе по Лаврi всюди; усе було тодi убогенько.

Е, да були скрiзь по стiнах у Великiй церквi помальованi князi, гетьмани, воеводи благочестивii, що тую церкву боронили й пiдпирали. Тепер би дорого дали ми, щоб iх уздрiти! А внизу, повз стiн, скрiзь були надгробки тих великих людей, того лицарства православного. І того нiчого вже немае!..

Вистоявши службу, Шрам ходив iз своiми од одного надгробка до другого. Тут читав, що отакий-то «Симеон Лико, муж твердий вiрою i хоробрий, почив по многих славних подвигах». А там — буцiм озивавсь до його з того свiту пишний князь золотими словами: «Многою сiяв я, — каже, — знатностiю, властiю i доблестiю, а як умер, так з убогим старцем зрiвнявся i за широкi своi лани сiм ступнiв землi взяв. Не дивуйся, — каже, — тому, читачу, бо й тобi те ж буде: нерiвними на свiт народжаемось, а рiвними вмираемо!» А там iще який-небудь пан просить, хто читатиме пiдпис, то промов, каже, iдучи мимо, благе слово: «Боже! Милостив буди душi раба твоего». Хто б i неписьменний був, так, дивлячись тiлько на тi шаблi, на тi панцирi, бунчуки i всякi клейноди, перемiшанi з кiстками, з Адамовими главами, що повироблювано горорiзьбою з мiдi да з каменю понад тими надгробками, хто б, кажу, був i неписьменний, так i той би догадавсь, против чого то воно так викомпоновано: усяке багатство, усяка слава — усе воно суета сует; i шабля, й булава з бунчуком, i горностайова кирея поляжуть колись поруч iз мертвими кiстками.

Отже й Шрам, розглядаючи ту горорiзьбу да читаючи епiтафii, засмутився душею да й каже:

— Колико-то гробiв, а всi ж то тii люде жили на свiтi, i всi пiшли на суд перед бога! Скоро й ми пiдем, де батьки i дiди нашi.

Да погадавши так, вийняв iз-за пазухи щирозлотий обушок, що одбив колись на вiйнi у лядського пана чи в недоляшка, да й повiсив на ризi в богоматерi.

Із Великоi церкви повернули нашi прочани до печер; коли ж дивляться — iде з печер против iх хтось у дорогих кармазинах, високий i вродливий; а по кармазинах скрiзь комiр i поли гаптованi золотом; зверху кирея пiдбита соболем; пiдпиравсь срiбною булавою. А за ним купа людей чимала, все в карма зинах да в саетах. Ченцi iх проводжали.

Шрам аж затремтiв, як глянув:

— Боже мiй! — каже. — Да се ж Сомко! А той собi зрадiв, побачивши Шрама.

Обнялись, поцiлувались i довгенько держали один одного, обнявшись.  Далi привiтавсь гетьман i з Череванем.

Черевань так зрадiв, що нiчого й не змiг сказати на гетьманське привiтання, да вже обнявшись, промовив тiлько:

— А, бгатику мiй любезний! Череваниху назвав гетьман, вiтаючись, рiдною ненею. Вона аж помолодшала i вже нащебетала йому всячини.

— А ось i моя наречена! — сказав Сомко, обернувшись до Лесi. Вам, ясная панно, чолом до самих нiжок!

І взяв ii за руку i поцiлував, як дитину.

— Давно ми, — каже, — не бачились за вiйськовими чварами, да ось немов господь нас  iзведе навiки докупи.

Леся почервонiла, да аж нахилилась, як повна квiтка в травi, i пригорнулась до матерi, обнявши ii руку.

Тут-то вже Петро мiй догадавсь, що за гетьман снився Череванисi. У них, мабуть, давно вже було з Сомком поладжено. Дивно тiлько здалось йому, що Черевань про те анi гадки; да, видно, се така була панi, що справлялась i за себе, i за чоловiка.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить