Дон Жуан
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Олександрович Кулiш

Дон-Жуан (Переспiв)

1. Пiсня перва (част. 1)

І

Налагодивсь отсе поему вiршувать,
Кого ж би то менi та за героя взять?
У нас тепер, що рiк — то все новi героi
Роздивимось, аж нi! Не Гектори се з Троi
Не хочу славити пройдисвiтiв таких
Старий друг Дон-Жуан далеко лучче iх —
Той, що на сценi в нас колись гуляв, крутився,
Аж покiль до чортяк у пекло провалився.

ІІ — ІV

…………………

V

Як ще не проявивсь Агамемнон Атрiд,
Багацько лицарiв i мудрих бачив свiт
Та й навпiсля сього царя царiв бувало
Хоч не зовсiм таких, а все-таки чимало,
Та через те, що iх поет не виспiвав,
Усiх iх до дного народ позабував.
Нiкому з них ганьби я не чиню й догану,
А пiсню все-таки спiваю Дон-Жуану.

VІ — VІІ

…………………

VІІІ

Родився Дон-Жуан в Севiллях осяйних,
Нiде нема жiнок i апельсин таких,
Кому не довелось в Севiллях пробувати
Не довелось, мовляв, i дивам дивувати
У шпана города другого не знайти,
Прiч Кадiкса хiба, такоi красоти,
Рiка Гвадалквiвiр текла повiз палати,
Де жив Жуанiв рiд — отець його i мати.

ІХ

Отець його, дон Хоз, був бравий дворянин,
Дворянський рiд його нi мур, нi жидовини
Не сплямував своiм покривенством поганим
Із готiв-пращурiв бував знай правоправним,
Нiколи на коня хто луччий не сiдав,
Нiколи i з коня значнiший не зсiдав.
Отсей же то дон Хоз вродив мого Жуана,
А той вродив… та ще про се казати рано.

Х

Пiд пару ж Хозовi i Хозиха була.
Письменства всякого i мудрощiв дiйшла:
Якою б мовою науку нi назвати,
Все знала. Із ii умом хiба зрiвняти
Єi ж i серце; бо й великого ума
Людина, чуючи, краснiла з сорома,
А добродiтельна на неi позирала
І мовчки з завистi до неi умирала.

ХІ

У памятi ii нiхто не бачив дна,
Мов актор, знала всi комедii вона,
Коли б хто роль свою забув слебезувати,
Могла б вона йому напамять проказати.
І той, хто синii панчохи поучав,
Як бог сей свiт создав, як чорт на бога встав,
І той — здалось би нам — не тямить нi белмеза,
Така промовиста була донна Інеза.

ХІІ

У математицi кохалася найбiльш,
Великодушiем пишалася незгiрш,
В розмовах сипала аттiчеською сiллю,
В високих помислах зближалась к божевiллю,
Сказати коротко: проявою була.
Носила канiфас iзранку, а прийшла
Вечiрняя пора — шовками шелестiла,
Та iх прописувать не поетичне дiло.

ХІІІ

Латину знала, се есть — тiлько «Отче наш»,
І греччину також, не вельми то гаразд,
Романи деякi в францужинi читала,
Хоч, розмовляючи, подекуди й кульгала,
Не вельми вбилася i в шпанчину свою.
Бо темна нiч ii була, — на тiм стою,
Проблемами ii химерними сповняла,
Немов таемнiсть iй поваги надавала.

ХІV

Єврейський i аглицький вподобала язик,
Ще й аналогiю знаходила мiж них.
На Бiблii вона сю думку обпирала,
Хоч Бiблiя менi того й не доказала.
Дарма, нехай i так: нема в тому грiха,
Як хто не вичитав священного стиха.
Дивуюсь одному: еврейське слово с у щ и й
У нашiй мовi б то виходить — п р о к л я т у щ и й.

ХV

Є дома в нас такi, що рiжуть язиком,
Вона здавалась нам друкованим письмом.
У неi проповiдь блищала в кожнiм оцi,
Мов сонце iз-за хмар на темрявiм востоцi,
А на самiм чолi сiяв чудовий свiт:
Там iз Новим Старий зiходився завiт
Вона кругом себе всi мряки розганяла.
Бо й казуiстику за пояс затикала.

ХVІ

Коротке слово: се була сама лiчба.
Казав би, в нiй сидить тих теорем гурба.
Що попроходила всi цензорськi митарства,
Як понадхмарного, так i хмарного царства.
Була в них чистая-пречистая мораль,
Що й завистi самiй здавалась мов кришталь,
Та що нi сич, мовляв, анi сова не знае, —
Найгiрше з усiх зол, яке мiж нас бувае.

ХVІІ

Шукати рiвнi iй вважав би я за грiх:
Бо переважила i праведниць усiх,
І так зневажила чортячi трихи клятi,
Що й янгол перестав спасенну охраняти.
У всiх чинах своiх так праведна була,
Як в Гаррiсиновiм годиннику стрiла.
На свiтi луччого нiчого не видали,
Хiба те мазиво, що М а к а с с а р прозвали.

ХVІІІ

Була вона свята; пощо воно с в я т е
Про мир наш грiшницький? Слiвце чудне й пусте:
Бо й нашi праотцi не вмiли цiнувати,
Покiль iх з райськоi не витурено хати,
Де в тихостi святiй в невинностi жили,
(Дивуюсь, як вони й добу пробули!)
Отим же то й дон Хоз, як рiдне чадо Єви,
Знаходив ласощi на заказному древi.

ХІХ

Був чоловяга вiн лагiдного ума:
Чи вчений хто, чи нi, йому було дарма,
Вчащав сюди й туди по власнiй уподобi,
Про жiнку ж байдуже, що, може, й крикне: п р о б i!
Злорiкий свiт всiгди втiшаеться тим злом,
Як царство падае або поважний дом.
Шептали iншi: «двi», а iншi: «та аж трое!»
Про хатню ж моркву геть д

волi i одноi…

ХХ

Інеза ж, дивлячись понад людьми згори,
Цiнила високо достоiнства своi,
Зневагу стерпiти — се треба буть святою
В моральностi своiй вона й була такою,
Та в неi у душi чортяче щось було:
Часом находило таке за неi зло,
Що правду й вигадку свою докупи бгала,
І моркву Хозовi вже не шкребла — стругала

ХХІ

Воно рiч не трудна iз олухом таким,
Що часто й провинить, а все не сторожкий;
Та й наймудрiшi з нас, що всяке средство знають,
Години й цiлi днi такi небачнi мають,
Що й вiялом своiм дамуня iх убе;
А мiж дамунями такi завзятi е,
Що вiяло у них мечем сiче-рубае…
Чого воно так есть, нiхто сего не знае.

ХХІІ

Учену сватати навченому шкода;
Та i такому жить з ученою бiда,
Що й добре народивсь i добре в школi вчився,
А потiм на книжки й премудрощi ужився.
Чого бувае так, про се нi, не скажу:
Не йде в ту рiч воно, що вам перекажу.
Я козаком живу, та всiх остерiгаю,
Що панночок собi учених вибирають.

ХХІІІ

Дон Хоз i донна Хоз знай гризлись, а за що?
Із множества людей не скаже вам нiхто;
Хоч сотнi е таких, що треба все iм знати,
Що не торкаеться нi iх сiней, нi хати.
Пронирство — се в мене найогиднiший грiх,
Но коли я в чому сiяю над усiх,
Так се, щоб справами чужими кермувати,
Дарма про що своi не вмiю добре дбати.

ХХІV

Отсе ж я умiшавсь мiж них, як добрий друг,
Та на мене вiд них дихнув важенний дух.
Я думаю, чорти в обох тодi сидiли,
Що не зайду до них, усе замкненi дверi,
Одвiрник, правда, iх в тому менi признавсь;
Ну, та се ще рiч мала, а ось що негаразд:
Що хлопчик Дон-Жуан зненацька чи з настрою
На ганку жовтою облив мене водою.

ХХV

Ледаче, в кучерях круг голови, хлопя
Шкодливе змалечку було собi маля.
Родителi його нi в чiм ладу не знали,
Опрiч у тiм, що вдвох усяк його псували.
І виросло з його без упину чортя,
Замiсть, щоб гризтися мiж себе без пуття,
Послать було б його в яку хорошу школу,
Чи дома чустрити, як слiд, про довшу пору.

ХХVІ

Дон Хозе i його поважная жона
Обое мучились, як в пеклi сатана,
І хоч бажали вже одно одного смертi,
Однак нiхто не знав, що се нещаснi чертi.
«Благовоспитана» — бо парочка була:
Перед стороннiми не виявляла зла,
Аж покiль гашений огонь не загорiвся
І на ввесь свiт скандал, як есть, не обявився.

ХХVІІ

Бо панi Хозиха зiзвала лiкарiв,
Щоб довести, що муж ii о с а т а н i в
Тi бачать, що вiн геть розумно розмовляе,
Тодi вона: що муж аж надто злий бувае.
Вони питають: чим виявлюе вiн зло?
Сюди-туди — мiж них нiчого не було,
А тiлько що вона людей шануе й бога…
Химерною здалась тим лiкарям небога.

ХХVІІІ

Вела дневник вона усiм його грiхам,
І рилась по його паперам i книжкам,
Щоб iзнайти який докiр у божевiллi,
А понуком ii були усi в Севiллi.
Розносили кругом балаки по свiтах,
По адвокатах, по затурканих судах,
Хто ради забавки, вiд нiчого робити,
А хто — щоб давню злiсть свою задовольнити.

ХХІХ

Тодi найлучча ся, найтихша з-мiждо жен
З такою яснiстю дивилась на терен,
Котрим коханого ii кругом пронзала,
Як древнi спартанки вiкам переказали:
Що, як поляже муж, з повагою ронить,
Так слухала й вона всi брехнi непорушно,
То й свiт увесь гукав: «О! Як великодушна!»

ХХХ

Рiч певна: як усе круг тебе загавчить,
Премудро приятель твiй чинить, що мовчить,
Та любо ж i в людей великодушним бути,
А й надто як собi тим можна що здобути.
He malus animus — законницьке воно,
О нi! Ми сей поклiн закинули давно,
Самому мститись — се було б не гарне дiло,
А iншi терзають, — бувай байдужим смiло.

ХХХІ

Коли вже в тих сварках згадалися старi,
А до старих брехень прибрехано новi, —
Нi я в тiм провиню, се кожен добре знае,
Та й нiхто iнший; бо усяк iх памятае…
І воскресення iх на славу стане нам…
Печина сей контраст у зуби ворогам,
Та з воскресу того скористуе й наука:
Попотрощить нутро — розумна душе штука.

ХХХІІ

Питались друзi iх як-небудь примирити,
А потiм родичi, — щоб бiльше подрочити,
(Трудна рiч раяти в танкiвскому случаю,
Не знаю сам — кого б я iм про се пораяв
І друзi й родичi непевний тут народ).
Судовики ж одно торочили: розвод!
Но перше нiж крючкам за працю заплатити,
Дон Хоз умер, звелiв Інезi довго жити.

ХХХІІІ

І пренещасно вмер: бо, скiлько я прочув
Од судових панiв i сам догадлив був,
(Воно ж бо туманом всi речi крити звикли
І до обачностi ще змалечку привикли)
Своею смертю рiч прегарну зопсував,
Та й тим ще нам жалю великого завдав,
Що всi, хто знав его, сердечно жалкували,
А iншi — ти б казав — i сльози утирали

ХХХІV

Та, леленько! Умер, i ми з ним погребли
І всiх сусiд чувства й суддiвськi хабарi.
Його дiм продано, розпущено всi слуги.
Одну

його дiвок узяв жид до услуги,
А другу — ксьондз: так, бач, промiж людьми я чув
Питав у лiкаря: чим вiн недужий був?
«З поганки, — каже, — вмер, а заразивсь вiд жiнки,
Та й сам уiвся iй i в серце, i в печiнки».

ХХХV

Отсе ж дон Хоз та був поважний чоловiк.
Я мушу се сказать: бо знав його ввесь вiк.
Тим годi хиби вже його слебезувати,
Та й нiчого гаразд про його розказати,
Коли ж його страстi кипiли надто геть,
Не кумою ж бо й був, щоб з вiнцями ущерть,
Та се того, що вiн палким на свiт родився
І в книжцi мудрощi не так-то вельми вбився.

ХХХVІ

Якi б там не були поважностi його
Чи хиби — натерпiвсь бiдаха усього,
Признаймо се: воно нiкому не зашкодить,
Тяжку годиноньку — нехай до нас не ходить —
Переболiв дон Хоз, як опинивсь один
На куренi своiм серед нiмих руiн.
Боги доматорства його кругом лежали.
Чи жити ще? О нi! Умерти вже з печалi!

ХХХVІІ

Вмер iнтестатом Хоз; по нiм зоставсь один
Наслiдником його de jure — спадковим
Маленький Дон-Жуан. Дома, поля, дуброви
В загребистих руках бариш дали б здоровий,
Та краще одинець у матерi росте,
Нiж iнде мiж людьми, всi знаемо про те.
Опекуном йому була сама Інеза
Про догляд сторожкий природи й iнтереса.

ХХХVІІІ

Найрозумнiша з жон i вдiв, також вона
Бажала, щоб Жуан був парагтон ума,
Достойний пращурiв правих лицарства сонець,
(Кастилець по отцю, по неньцi арагонець),
Щоб левом-рицарем вiн був iз лицарiв, —
Про той случай, як цар наш пiде на царiв, —
Умiв конем гасать удень i серед ночi,
І замок взять взяттем чи монастир дiвочий.

ХХХІХ

Та те, чого вона жадала над усе,
Що бачила в самiм собi, яко ж про се —
Токмачила, немов з письма святого брала,
Ученим, що синку про воспиток наймала, —
Було: щоб воспит був без потуру — мораль
Всi лекцii його — пречистi, мов кришталь,
Перш слухала сама i воспит був моральний,
Все знав, опрiч наук, що звуться: н а т у р а л ь н i.

2. Пiсня перва (част. 2)

ХL

Всi мови, а найбiльш вiн мертвi штудував,
З наук же бiльш, мовляв, абстрактнi тiлько знав,
Із штук попереймав, сказати б, тiлько лишне,
Нащо ж бо пановi таке, що звуть — практичне?
«Слобiдного» ж того, що скоромом зовуть,
Не дано хлопцевi — ба! — навiть i нюхнуть,
Найбiльше ж таемно людського роду розплiд,
Щоб не зробив його розпусним раннiй досвiд.

ХLІ

У класиках його морочили, хоч кинь,
Нечистi любощi богiв i iх богинь,
Що гомону в римлян i грекiв наробили,
Та нi штанiв, анi корсажiв не носили.
Викручувались в тiм поважнi туторi,
Як вiд iгумена ченцi в монастирi.
Та i Гомера, i Вiргiлiя iх била
Інеза, мов ченцiв: бо мiфiв не любила

ХLІІ

Овiд — вiрований гульвiса й брехунець;
Анакреонова мораль — олжи взiрець:
В Катулла не знайти пристойноi поеми,
Та й Сафо олдою дае примiр мерзенний,
Дарма, що Логвин-грек плете, що буцiм гiмн
Нiколи не ширяв ще полiтом таким.
Вергiлiй не грiшив своiм стихом тiсним,
Опрiч «Formosum pastor Corydon» гидким.

ХLІІІ

Лукрецiй-бузувiр — се надто харч мiцна
Про шлунки молодi, й не звариться вона.
А Ювенал — шкода казати, що вiн злюка
І певно, що його сатира добра штука
Та, правду мовити, буя вже надто вiн:
Спiваючи, реве, мов на пожежу дзвiн
І Марцiала як хвалить за епiграми,
Що вiдвертаються вiд них тендiтнi дами?

ХLIV

Жуан по гарному виданню вчивсь як слiд,
Очищено його ще за давнезних лiт
З усього скорому, що хлопцю не годиться
Очима чистими читати, ба й дивиться,
Та жаль було псувать смиренного пiвця,
І все пришито знов любенько до кiнця,
Так ощадив свою кохану рiч «iздатель»,
Зробивши скорому дiтворi «указатель».

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить