Гордовита пара
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Кулiш

ГОРДОВИТА ПАРА

(Бабусине оповiдання)

I

Снiгом вiконечко наше забило… Завiрюха… Як то нашим тепер серед шляху? Ростiть скорiйш, хлоп’ята, на пiдмогу татусевi. І матерi нема щось довго з рiчки. Ростiть, ростiть, дiвчаточка! Добре сидiти в теплому запiчку за старими головами… А як я осталась на свiтi малою сиротиною – всякоi нужди дознала. Яка то, боже мiй, давня давнина, а коротенький час дiвоцький наче менi вчора змигнувсь… Тепер, що нi почую, забуваю, а крiзь тi молодощi дивлюсь у давнину, наче крiзь воду прозiрну. Так, як оце ви обсiли мою куделю, – щоб були здоровенькi, – так було й я зимою граюсь ляльками при своiй бабусi… Дай iй, господи, всi митарства пройти та й не зупинитись!

Древня була моя бабуся-покiйничка, – ще то з тих старосвiтських людей, що шведчину й усякi невпокоi козацькi своiми очима бачили. Тодi, дiточки, на Вкраiнi велось не по-нашому. Що страшно, то страшно було слухати, а серце линуло голубом у ту старовину невпокiйну. Козаки були козаками, дiтоньки – одно слово: скрiзь пахло волею; земля була розкiшна; риби в водi, звiря в гаях – аби охота ловити; i трави були буйнiйшi; здаеться, й сонце сiяло краще на святому небовi, – далебi, дiтки! Тим-то й бабуся-покiйничка було каже: «Не стае, не стае, моя дитино, таких дiвчат i козакiв на Вкраiнi, як за мого були дiвування».

II

Найчастiйш було споминае про Марусю Ковбанiвну, що такоi краси, каже, i свiт настав – не бувало. Я, каже, була ще пiдлiтком, то менi ii коло церкви показували здалеку. До неi й приступити, каже, було страшно; така велична. Кунтуш на iй – самi златоглави, коралi на iй – усi в дукачах. Давнього була роду козацького Маруся Ковбанiвна, – то нiхто не вбереться краще ii мiж люде. І козаки-молодики ii жахались, не то що. Очима поводить – наче душу з тебе виймае: все б iй розказав, не потаiв би й грiха перед нею. Владична, справдi, каже, владична була краса в Ковбанiвни.

Батько ii Ковбаня отаманував у Сiчi i все море сплавав, поринаючи на дно за дорогими тими дукатами й коралями, – так-то люде було славлять. А то ще було кажуть, що вiн по той бiк Днiпра у Польщi якимись козаками орудував та й у нашу сторону якось прибився. Неприступний був чоловiк старий Ковбаня, – i жiнка од його не довiдалась, хто вiн i що вiн, i звiдкiля вiн, i як вiн.

III

Така ж i дочка в його викохалась. Старий спочив уже на цвинтарi, молодою дiвчиною покинув свою Марусю. Молоде ж було, а горде й потайне, крий боже! Було й на улицю мiж дiвчат не вийде, тiльки хiба коло криницi, як зустрiне котору, трошки постоiть, словом ласкавим перекинеться. І в будень було дукачi носить; стане против сонця – королiвна, та й годi! Вже й дiвчата було кажуть, що в неi й вода з вiдер наче срiбло ллеться. А козаки ж тодi були не наших парубкiв – войовники, хоробрi молодцi, а боялись до неi залицятись.

Така була та Маруся Ковбанiвна. Скине оком – наче до тебе заговорить, а заговорить – наче заграе. Який би то i козак був, щоб до неi з жартами, з прикладками! Такого не було й на всiй Гетьманщинi, здавалось.

Отак було розказуе менi бабуся. Як ось, каже, пiшла чутка помiж дiвчатами, що любиться Маруся з Прохором Осауленком, та й любиться певне; i в вишневiм садку iх бачили проти мiсяця, i старосвiтську скиндячку Марусину пiзнали в Прохора в ковнiрi. Любиться. А Прохор Осауленко був козак не з величних; щира душа, себе на смiх не подасть, та й годi. Були козаки на селi против його – що волохатi туркоти против голуба. Отже порай, укажи дiвоцькому серцю! Покохала Маруся Прохора – i мов та хмелина коло його в’еться. Що горда, то й горда, а вiн спогляне – i очицi спустить; всi вже помiтили, i ото вже хвалились: «Будемо ж добре та й добре гуляти на весiллi! Нехай господь паруе, коли собi прийшлись до пари!»

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить