Львiв. Спогади. Кохання
Наталка Лiщинська

Нiка Нiкалео

Тетяна Белiмова

Любов Долик

Тала Владмирова

Олена Чернiнька

Алла Рогашко

Наталя Лапiна

Уляна Дудок

Свiтлана Горбань

Моменти стають спогадами. Миттевостi – посмiшками на свiтлинах, теплими iсторiями, якi зiгрiвають серце. Пам’ятаеш, як усiею родиною святкували Рiздво у заснiженому Львовi, присипаному цукровою пудрою снiгу? І як ми зустрiлися вперше у цьому мiстi? Як шукали затишку та тепла у привiтних кав’ярнях? Як цiлувалися пiд дощем? Стiльки iсторiй трапилося в цьому фантастичному мiстi солодкого кохання та терпкого шоколаду! Художники й музиканти, мрiйники, закоханi та самотнi, мiсцевi i приiжджi – тут кожен знайде на денцi горнятка присмак свiтлоi надii. Хтось зустрiне свого янгола-охоронця, хтось – пристрасне кохання чи здiйснення мрii. І найцiннiше дещо, про що мрiе кожен з нас…

Олена Чернiнька, Алла Рогашко, Тетяна Белiмова, Свiтлана Горбань, Тала Владмирова, Уляна Дудок, Любов Долик, Наталя Лапiна, Наталка Лiщинська, Нiка Нiкалео

Львiв. Спогади. Кохання

Збiрка

Олена Чернiнька

Купчинi на Святвечiр

Присвячую своiй матусi Андрiяннi з любов’ю як теплий спогад про ялинку ii дитинства…

Надзвичайно мало потрiбно для того, аби пiдбадьорити красу чиеiсь душi.

Сплячих янголiв легко розбудити…

    Морiс Метерлiнк

Ялинку в родинi Демчукiв прикрашали завжди на Святвечiр. Шостого сiчня. Новий рiк зустрiчали тринадцятого числа, на Василя. Збiгали роки, але традицiя залишалась незмiнною. Наближався Новий 1954-й рiк за старим стилем.

Зiра i Дзюлька – так лагiдно в сiм’i називали Зоряну та Андрiянну – уже давно вдягли своi парадовi суконочки й носилися по квартирi, намагаючись скрiзь бути корисними. Гарне вишукане вбрання зшила iм мама Стефа цiеi весни, до першого Причастя. Бiлий атлас, шовкове гаптування, неймовiрно крихкi на позiр коруночки у виглядi срiблястих крижинок оздоблювали рукави та комiрцi. Дiвчатка з нетерпiнням чекали на тата, що ось-ось мав прийти в товариствi з пухнастою зеленою гостею. Передчуття рiздвяних дивовиж, що неодмiнно трапляються в такi особливi зимовi вечори, заповнювало дитячi серця теплими хвилями рафiнованого щастя ще з самого ранку, щойно розплющили очi пiсля сну. Сестри метушились i заглядали в кожен закуток, шукаючи собi заняття. Уже допомогли мамi налiпити вушок до борщу, протерли для вечерi порцеляновi тарiлочки, що iх бабуся Василина дбайливо дiстала з верхньоi полички креденсу; перебрали й склали в куферку всю постiль, дiстаючи новий комплект для Антонихи – одинокоi маминоi колiжанки, яка нинi пiсля вечерi залишиться в них ночувати. На гостину ще мав завiтати давнiй друг родини – старий кава`лер i впертий одинак пан Мiсько. Щороку на свята Демчуки – начебто ненароком – зводили докупи цих двох ще не прилаштованих у сiмейне гнiздечко людей, щиро сподiваючись, що ось саме цього разу в них щось складеться та зв’яжеться докупи. Антониха була не проти. Але Мiсько мав одну надто велику ваду. Був скупий у найгiршому проявi цiеi кепськоi риси. Мабуть, саме вона не давала чоловiковi смiливостi взяти на себе вiдповiдальнiсть у такому поважному рiшеннi, як одруження. Скупiсть часто вводила його у незручнi ситуацii, але вiн нiчого не мiг iз собою вдiяти. Коли йшов у гостi, то завжди з порожнiми руками. Уже в дверях кривив пику й дуже бiдкався, як, мовляв, щойно був у магазинi, а там усе квасне, гiрке й недобре, усе скрiзь прострочене й несвiже. Стефа зi Степаном лише непомiтно переглядались i ховали посмiшки. У душi вони любили цього дивака – давнього друга iхньоi сiм’i. Був смiшний i дотепний, добрий та люб’язний. Мiг допомогти працею чи вчинком, якщо тiльки це не стосувалось пуляреса. Антониху ж було дуже шкода як жiнку. Анi чоловiка не мала нiколи, анi дiтей. З кожним роком плин часу був iй не на користь, а шанси вийти замiж та народити малючкiв зменшувались на нiц. Цього року Демчуки вирiшили ставити питання ребром i силомiць штовхати впертого Мiська до шлюбу.

Лiтаючи з кiмнати в кiмнату в передрiздвянiй метушнi, Зiра й Адзя безупинно дбайливо розправляли долоньками спiднички своiх бiлоснiжних сукенок та затягали й без того мiцнi вузлики невагомих гафрованих кокард на грубих, охайно виплетених косах. Ах, що це було за вбрання! Той свiтлий травневий день, який чомусь пригадався тепер, ще й досi нiяк не мiг вивiтритись iз пiднесених спогадiв, щодня нагадуючи про себе урочистою знимкою, що висiла на найчiльнiшому мiсцi у вiтальнi. Та були в той день i хвилини панiчного страху…

***

Спогад…

Щонедiлi в маленькiй вiтальнi панi Нагорнячки збирались дiти, ровесники Андрiянни та Зоряни. Без особливого розголосу на певну годину iх туди приводили батьки. Разом дiтлахiв було аж семеро. Усi збирались i чемно чекали на двох монахинь, якi таемно приходили сюди одразу пiсля недiльного богослужiння, аби навчити хлопчикiв та дiвчаток усiм необхiдним премудростям до першого Причастя. Нагорняки мешкали на тихiй львiвськiй вуличцi Декарта, що наче у

аралельному вимiрi вiдлюдькувато завмерла посеред галасливоi мiськоi суети, в будинку, де, крiм них, у двох сусiднiх квартирах мешкали стареньке подружжя евреiв та лiтня одинока вдова, полька. Отож усi правила конспiрацii були дотриманi. Тижнi один за одним промайнули швидко. Аж ось i довгоочiкуваний день. У недiлю ранесенько до Нагорнякiв прийшов отець Михайло. Перевдягнувся у рясу й приступив до своiх обов’язкiв. Спочатку розпитував дiтей, чи чемнi вони, чи поважають батькiв та людей загалом, чи добрi в них серця i чи вмiють дiлитися й допомагати тим, хто потребуе додатковоi турботи. А потiм було найстрашнiше запитання: скiльки разiв i в який спосiб хто кого обманював? І додав, що коли не розповiсти про такi речi вчасно, то Бозя не прийме iх до Причастя i тi будуть мати страшний встид. Адзя добре пам’ятала, як тодi зi страху в неi горiли не лише щоки, а й уся спина. Зiрi було легко й просто. Вона завжди правильна та чемна. Старша сестра. Мама мало не щодня ставила ii у приклад i дуже нею гонорувалась перед колiжанками та друзями. А Дзюлька росла, як хлопчур у спiдницi. За ii спиною постiйно з’являлись «золотi верби». То колiна порозбивае, бiгаючи подвiр’ям наввипередки з хлопцями, то верещить не своiм голосом, коли мама тягне ii з прогулянки додому й вона впираеться ногами-руками об одвiрок. А одного разу кiтку вагiтну викрала й принесла додому, аби сховати у себе пiд лiжечком, бо чула, що сусiдка збираеться потопити увесь приплiд. Було й таке, що до дня народження мами прибрала ii покiй, а наостанок вирiшила напахнити всю кiмнату, аби мама тiшилась ще дужче. Тому все скрiзь протерла дорогим та дефiцитним на той час парфумом «Красная Москва». Щедро полила на бильця лiжок, шафу, пiдвiконня, не обiйшла увагою навiть дверi. Пiсля такого прибирання рiдини у флаконi залишилось на самому денцi. Ото вже мама мала «радiсть», коли зайшла в кiмнату! А цiеi весни Андрiянна потайки витягла з торбинки Антонихи червону шмiнку, зачинилась у лазничцi й перед люстром насмарувала собi вуста аж попiд самий нiс, намагаючись дiзнатись, якою ж вона буде гарною, коли стане дорослою. Незчулась, як промайнув час i мамина подруга вже давно пiшла додому. Як було пiдкласти назад iй до торби ту кляту шмiнку? Запорпала ii на певний час у свою таемну схованку на стриху. Так та шмiнка й досi там лежить як страшний мовчазний докiр неумисноi крадiжки. Час вiд часу Адзя лазить на стрих, дiстае маленький тюбик i з шаленим серцебиттям розглядае свiй скарб. Потiм ховае його назад i спускаеться вниз до своеi квартири, що в невеличкому одноповерховому комунальному будинку на околицi Львова. З того часу Антониха до них не приходила й нагоди пiдкласти назад ii чарiвний тюбик так i не випало.

– Чую, що хтось мае менi щось розповiсти, – лагiдний голос священика Михайла вивiв малу збиточницю зi стану оцiпенiлого страху.

– Тiльки мамi не кажiть, – ледь спромоглась вимовити.

– У цьому й полягае таемниця сповiдi. Усе, що ти менi про себе розповiдаеш, я не вольний нiкому переказувати. А маю тiльки дати тобi зрозумiти, що допустимо робити маленькiй дiвчинцi, а на що – зась. Я е твiй помiчник у розмовi з Бозьою. Людина часом може заблукати й пiти не тiею дорогою. І для того, аби цю людину направити на гарну свiтлу стежку, iснують священики. Давай, Андрiянно, кажи вже менi всю правду. Бо iстинно бачу, щось дуже дошкуляе тобi i мучить. Ось побачиш, як стане легко, коли менi все переповiси, а я у вiдповiдь пораджу тобi, що треба робити…

І справдi, стало легко й добре на серцi пiсля сповiдi. Шмiнку Адзя у той же день повернула Антонисi й щиро вибачилась за свiй учинок. Їi нiхто не насварив. Мама з колiжанкою тiльки чомусь змовницьки переглянулись i засмiялись. Отець Михайло пообiцяв, що за правду вдома нiхто ii не насварить. Так i було. З того дня Адзя твердо знала, що говорити правду дуже важливо, навiть коли страшно. Вона тiшилась своiй смiливостi, потiм довго заглядала у небо й усмiхалась до Бозi, дякувала, що пробачив. Адже це тiльки вона Його не бачить, а Вiн бачить усе. Так сказав iй священик.

Пiсля таемного Причастя татко Степан привiв до квартири Нагорнякiв свого товариша-фотографа з редакцii, аби той зробив усiм дiткам свiтлини на згадку. Його маленькi крихiтки стали до знимки першими. Обидвi в однаковому бiленькому вбраннi та у вiночках, дбайливо сплетених бабусею Василиною iз ромену, що його вранцi нарвала на крихiтному городчику, власноруч загородженому в дворi пiд вiкном своеi кiмнати. Сусiди, коли те побачили, й собi прибудували такi ж садочки-городчики. Хтось висадив городину, а хтось, як Василина, – квiти. З того часу кожна газдиня, заглядаючи одна до одноi, намагалася зробити свiй клаптик землi найгарнiшим. Коли рано-ранесенько Василина плела роменовi вiночки для онук, нiжна роса ще красувалась у крихiтних гнiздечках сонячноi серединки та на ii молочних пелюстках. До знимки бабуся вручила дiвчатам по однаковiй iконцi Матiнки Божоi з маленьким Ісусиком на руках, що подарував священик, i перехрестила. Стефа схвильовано метушилась

i викладала донькам коси наперед, заважаючи пановi фотографу сказати нарештi свое незмiнне, як плин часу: «Увага, а зараз вилетить пташок!» Та це чомусь нiкого не дратувало. Усi тiльки всмiхались у той день.

Одна знимка тепер стоiть на нiчному столику коло Василининого лiжка; друга в тата – захована в шухлядцi його робочого столу, а третя, оздоблена срiбною рамкою, гонорово прикрашае стiну вiтальнi…

***

Найказковiше свято року насувалось ледве-ледве, як сонна черепаха. Так завжди бувае, коли чекаеш на щось iз нетерпiнням. Цього вечора малеча щохвилини виглядала у вiкно свого татка, який уже добряче забарився на роботi. Стрiлки годинника майже не рухались, адже Адзя й Зiра занадто часто на нього поглядали. Мали всього лиш по п’ять i шiсть рочкiв, тож цiлком щиро й по-дитячому, тамуючи подих, вiрили в чудеса. Сестри дiстали зi старовинноi бабусиноi шафки велике картонне пуделко з новорiчними iграшками й, перебираючи iх жадiбними до всiх цих оздоблень рученятами, чекали на тата, який ось-ось мав принести ii величнiсть – Ялинку.

Вечорами подружжя Демчукiв вiдвiдувало самодiяльний драмгурток у Будинку культури на околицi мiста, де проживали з тих пiр, як пiсля вiйни з розкiшноi квартири, що по вулицi Коперника [1 - У 1871 роцi вулицю було названо на честь великого польського астронома – Миколая Коперника. У кiнцi XIX сторiччя вулиця Коперника стала центральною, на нiй з’явились багатоповерховi будинки, дорогi крамницi. Вiдносна вiддаленiсть вiд шуму мiста, густа зелень сприяла заселенню на цiй вулицi елiти. У XX сторiччi в бiльшiй частинi будiвель на вулицi вже розташовувались невеликi пiдприемства та майстернi. У 1941-му роцi, пiд час нiмецькоi окупацii, вулиця мала назву Kopernikusstra?e. У 1944-му роцi вона знову отримала украiнську назву – Коперника.], «визволителi» переселили iх у район Левандiвки [2 - Левандiвка – житловий масив у Залiзничному районi на захiднiй околицi Львова, вiдмежований вiд iнших районiв залiзничними магiстралями. Розбудований iз села, що ввiйшло до складу мiста 11 квiтня 1930-го року. Є двi версii походження назви «Левандiвка» (пол. Lewando?wka). За однiею з них, вона походить вiд прiзвища колишнiх дiдичiв Левандовських. За iншою версiею, викладеною в «Щасливiй iсторii» Надii Мориквас, назва походить вiд назви нiмецькоi колонii Льовендорф (нiм. Lo?wendorf, буквальний переклад – «село левiв»), що iснувала тут у XVIII столiттi (перша згадка про колонiю датуеться 1778-м роком).]. Щороку, наприкiнцi грудня та на початку сiчня, в клубi – будiвлi колишнього Народного дому товариства «Просвiта» [3 - Товариство «Просвiта» (1868–1939 рр.) – громадська органiзацiя, утворена в 1868-му роцi у Львовi з метою культурного розвитку, консолiдацii народноi спiльноти та пiднесення нацiональноi свiдомостi украiнського народу. Найплiднiше у 1920–30-тi рр. «Просвiта» працювала в Галичинi та на Закарпаттi. 1939-го року, через окупацiю угорськими i радянськими вiйськами украiнських земель, дiяльнiсть товариств на Закарпаттi та в Галичинi була припинена.] – влаштовувались обов’язковi новорiчнi святкування для дiтей радянських службовцiв. Так званi «утреннiкi». Малюки «водили хороводи» довкола ялинок, розкладених на сценi у виглядi iмпровiзованого лiсу, а потiм читали вiршики та спiвали пiсеньки. За це iм Дiд Мороз та Снiгурка дарували подарунки. Пiсля того працiвники клубу та актори самодiяльного драматичного гуртка могли забирати ялинки у своi оселi, аби прикрасити iх до Рiздва. Бiльшiсть радянських людей купували ялинки в останнiй тиждень грудня, тобто до офiцiйного в Радянському Союзi святкування Нового року. Тому тi кiлька ялинок, що залишались у клубi пiсля дитячих «ранкiв», не мали значного попиту.

Зiра дiстала з пуделка двi iграшковi ляльки-балерини, що iх для них власноруч виготовила минулого року Антониха, й дiвчатка почали ними бавитися. Це були найгарнiшi ялинковi прикраси, тому на зеленiй пухнастiй гостi iм вiдводилось найпомiтнiше для обсервацii мiсце. У родинному колi балеринку iз зеленою гофрованою спiдничкою назвали Зоряною, а з червоною – Андрiянною.

– Йой, ну коли вiн уже прийде? – укотре пiдбiгаючи до вiкна, стогнала Зiра.

– Якийсь татко забудькуватий. Нинi ж Святвечiр! – i собi обурювалась Адзя.

– Уже дiстали пуделко з ялинковими iграшками? – у кiмнату зазирнула Василина. – Хойцi ту, бабця вам зара розповiсть iсторiю, що трапилась iз вашою прапрабабусею, – старенька вирiшила своiми оповiданнями потягнути час, аби малi так не нудилися в чеканнi й трохи забулися.

– Дуже-дуже давно, коли ще була молодою моя прабабця… – почала Василина, й дiвчатка вмить затихли, затамували подих, перетворились на суцiльний слух. – Тодi на Рiздво завжди влаштовували вечорницi. Дiвчата й хлопцi збирались у великiй просторiй хатi незамiжнiх сестер – панни Зонi та панни Нусi. То вже були жiночки лiтнього вiку, якi жили собi удвох, але дуже любили молодь, бо душi iхнi так i не зiстарились. Тому й пускали iх до себе на вечорницi. За часiв моеi молодостi люди також збирались на гарнi вечо

ницi. Традицii були мiцнi й передавались iз поколiння в поколiння. Не так, як тепер. Бiгме тепер так не вмiе молодь збиратись. Та й старшi люди нинi все по хатах сидять. Так от, – зiтхнула Василина пiсля невеличкого вiдступу, – раптом на подвiр’i забрехав пес. А потiм заскавулiв. І завив. Голосно-голосно. Рипнула хвiртка, i хтось постукав у дверi. Не чекаючи запрошення, дверi вiдразу ж одчинились i на порозi з’явилась неймовiрноi краси панна. Вбрана була у вишукану сукню й дороге розстебнуте хутрове пальто, при капелюшку лiганському й муфтi з чорного каракульча. У руках панна тримала складену та вщент заснiжену лiтню корунковану парасольку вiд сонця. Усi в салi затихли й дивились на гостю. У таку пiзню годину вiзит незнайомки, ще й при такiм святi, видавався дивним.

Зiра й Адзя сидiли бiля бабусi, й нi пари з уст. Коли старенька розповiдала бувальщини – це був особливий ритуал у iхнiй родинi. Василину могли слухати годинами. Та й того було замало. Завжди бракувало часу, аби переслухати всi ii розповiдi. Інодi Василина забувалась i переказувала вже стару й знайому iсторiю. Та дiвчатка нiколи не зiзнавались, що вже ii чули. А нинi iм таки пощастило: бабця розповiдала щось зовсiм нове.

– Усi ми чекали, що ж вона нам нарештi скаже, – бабуня заговорила тихiше, наче це був страшний секрет. – І от тая панна замуркотiла до нас високим тонюсiньким сопрано: «Йой, ваш пес такий злосний, покусав менi моi нiженьки, ледве-м врятувалась вiд нього. От, тiко подивiться!» Пiсля цих слiв кралечка пiдняла догори подiл сукнi, а там… – бабуся зойкнула i витримала паузу, так увiйшла в роль оповiдачки, – …а там – козячi ратички! В усiх присутнiх зарухалося на головi волосся, а по тiлу забiгали мурахи.

– Як ратицi? Такi, як у цапа? – за цими словами Адзя затулила долонькою рота, а очi ii перетворились на круглi п’ятаки.

– А далi? – Зiрi кортiло вже скорше почути продовження.

– Панна наче не помiтила людськоi реакцii на свою з’яву, або ж навмисно грала ролю, що не помiчае. Чи то кокетувала, чи капризувала, але була якоюсь дуже манiрною. Важко було зрозумiти ii поведiнку. Раптом почала скиглити. Мовляв, най хтось один проведе ii за мiсто аж попiд самий лiс, бо в мiстi злi пси, якi не дають iй проходу. Як бути? Порадились люди. І вирiшили зробити жеребкування серед хлопцiв. Йти випало наймолодшому – Іванковi. Гiрко стало всiм на душi. Але що вдiеш? Іван без вагань одягнув шапку, кожуха та й вийшов першим надвiр. А панночка собi за ним, тiльки шасть! І дверi тихенько за собою зачинила.

– І вона його там у лiсi з’iла?! – урвала бабусину розповiдь Адзя.

– Та нi. Не iла вона Івана нашого. Але повернувся молодий хлопчина вже на ранок, увесь сивий. Нiхто не розходився. Сидiли всi вкупi й боялись ворухнутись. Усе обговорювали вiзит непростоi панни й мiркували, якими можуть бути наслiдки.

– А що ж Іванко? – Зiра й собi вирiшила скорiш прояснити ситуацiю.

– А Іванко повiв тодi всiм присутнiм, що тая панна, тiльки-но вийшли вони за порiг, узяла його попiд руку, й вiн через кожуха вiдчув, як ii холоднi гострi пазурi з манiкюрами уп’ялися в шкiру аж до крови. Іван казав, що тiеi митi остаточно попрощався з життям. Та пiд лiсом панна раптом вiдпустила свого поводиря, гречно подякувала й попросила передати всiм, хто були присутнi в салi, що за пару рокiв прийде в наш край страшна хороба – холера [4 - Пiд час епiдемii холери в 1830–1831 роках у Галичинi померло майже тридцять п’ять тисяч людей. У самому Львовi смертнiсть досягла п’ятдесяти вiдсоткiв серед усiх, хто захворiв.]. І знищить пiвмiста й мало не все передмiстя. Проте всi тi, хто на це Рiздво був присутнiй на вечорницях, а також цiлi iхнi родини, залишаться живими, й жодна волосина не впаде з iхнiх голiв. Пiсля цих слiв панна спритно тричi обернулась довкола себе й перетворилась на рогату козу з коров’ячим хвостом. У такiм образi вона скоро побiгла в лiс та й розчинилась у темрявi. Але згодом усе, що вона сказала, збулось. Нiхто й у нашiй родинi не захворiв на холеру в тi страшнi часи.

– Овва! А ще розкажи якусь iсторiю! – Адзя посунулась до бабусi, яка сидiла на старенькiй козетцi, застеленiй гуцульським коциком, й обiйняла ii.

– Ще хоч однесеньку iсторiю! – Зiра благально склала докупки долонi й нахилила голiвку вбiк…

***

Снiг замiтав усi стежки, котрими ще кiлька годин тому ступала людська нога. О цiй порi на вулицях вже не було нiкого. Скрiзь у будинках свiтились вiкна. За столи сiдали тихо, по-сiмейному, бiльшiсть родин мiста. Хтось уже вечеряв, а хтось щойно брався. І тiльки Степан Демчук спiзнювався. Його тримала невiдкладна робота в редакцii: до друку готували свiжий номер газети. Чомусь саме в цей день нове керiвництво робило все для того, аби працiвники не могли вчасно повернутись додому. На Степановi лежала велика вiдповiдальнiсть головного редактора, тому з роботи вiн часто йшов одним iз останнiх.

– Нiхто нiкуди не повинен поспiшати! – скомандував керiвник тим вечором, умисно затримуючи пiдлеглих i створюючи для того всi пiдстави. – Но

ер мае вийти запнутий на всi гудзики, а не розхлябаний, як старий куферок. Куди поспiшають радянськi працiвники редакцii, коли робота потребуе iхньоi нагальноi уваги? – i, не чекаючи вiдповiдi на свое риторичне питання, продовжив: – Отож! Нiкуди! – наче насмiхався потайки. – Вдумливо маемо все виправити й переробити. Отже, сидимо, аж поки не буде повний рихт!

Степан уже розумiв, що цього року ялинки додому вiн не принесе. Клуб давно зачинено, i всi ялинки звiдтiля, певно, розiбрали. І навiть ту, що мали йому залишити, теж, мабуть, уже прибрали в чиюсь оселю, або ж зачинена стоiть собi десь у кутку. От тiльки як дiтям пояснити, що нинi на Рiздво в них не буде зеленоi красунi? Для дiтей ii присутнiсть в оселi – це особлива магiя, яку вони пам’ятають потiм упродовж року. Прикрашають ii особливими прикрасами, що часто майструють власноруч. Їхнi балеринки мали би же танцювати на гiлочках! А ще цьогорiч самi виготовили мереживнi кульки й лiхтарики. Степан мало не кричав вiд розпачу. Злий був сам на себе, що прогавив час i не забiг ранiше, ще з обiду, у клуб. Так запрацювався нинi, як вiл. А нове керiвництво всi мiзки винесло, виконуючи негласнi директиви «зверху» та умисне затримуючи своiх працiвникiв мало не до ночi. Усi поряднi львiв’яни вже запалили свiчечки й вечеряють у колах дружнiх родин за зачиненими дверима та при затулених гардинах. Який же вiн був нинi злий! Хоч i не пасуе злоститись при такiм великiм святi…

***

Стефа долiплювала вареники з квашеною капустою та розмовляла з подругою Антонихою, яка прийшла ранiш, аби допомагати поратись у приготуваннi вечерi.

– Щось Степан геть здурiв. Як можна так затримуватись? Уже сiдати до столу треба. А ялинка й досi не прибрана, та ii ще й у хатi немае! – бурчала Антониха.

У дверi постукали.

– Хто там? – голосно гукнула Стефа.

– То я, – почувся знайомий чоловiчий голос.

– А йду, йду, – Стефа обтерла борошно з долонь об фартух i пiшла вiдчиняти.

– Христос ся рождае! – з дверей привiтався пан Мiсько.

– Тссс, – замахала руками Стефа. – Тут комунiст поруч живе. Забув, чи що?

– Йой, вибач, Стефцю, забув, – спантеличено виправдовувався Мiсько, переступаючи порiг.

– Славiмо Його, – тихенько вiдповiла жiнка, зачиняючи дверi.

– Христос ся рождае, – вийшла до дверей Антониха й заслiпила гостя своею найпривiтнiшою усмiшкою.

– Славiмо Його, – вiдповiв Мiсько й попрямував у вiтальню, як до себе додому. – Зайшов у магазин. Хтiв шось купити смачненького. А там нiц порядного. Усе гiрке й недобре, – уже як мантру, зачитану до дiр, на автоматi повторив Мiсько.

– Щось Степан нинi забарився, – сказала Стефа. – Вечеря стигне, а його все нема. Дзвонила вiд сусiдки в редакцiю. То його навiть не покликали. Сказали, що аврал на роботi й буде пiзно. А йти ще раз дзвонити вже не випадае при такiм святi.

– Йой, мало не забув! – ляпнувши кулаком по чолi, заволав Мiсько. – Зайшов був по дорозi до Степана. Маю до вас прикру звiстку. Будемо цього року без ялинки. Казав менi зайти замiсть нього до клубу. Як я прийшов, то вже все було зачинено. От такi недобрi новини.

– Вмiеш ти, Мiську, радувати людей до свят, – пiдколола Антониха, бо вже з перших хвилин встигла вiдчути, що хлоп не мiняеться i що й цього року ii планам на шлюб не вiдбутись.

– Угi на твою голову, Мiську, за таку новину. Я що нинi дiтям скажу? Вони подурiють, як почують, що ялинки не буде. Вже тут-во нам всiм голови до дiрок продзьобали питаннями про неi.

Дорослi голосно балакали й не помiтили присутностi дiвчат у кiмнатi.

– Як не буде ялинки?! – заверещала Адзя.

– Не буде ялинки? Я добре почула? – з розпачем у голосi перепитала Зiра.

Стефа приклала долоню до вуст i замовкла.

– Як ви не вмiете купувати ялинок, то ми самi купимо, – рiшуче видала Адзя пiсля довгоi паузи, що зависла в кухнi.

– Дайте нам грошi i ми пiдемо по ялинку, – пiдтримала сестру Зоряна.

– Здурiли геть зовсiм? Яка вам ялинка у цей час? – Стефа вже добре розумiла, що без бою дiтлахи не вiдступляться, i вирiшила трохи на них гримнути. – Ану, марш у кiмнату до бабусi! Не вештайтесь менi тут пiд ногами!

– Ми не пiдемо в кiмнату до бабусi, – рiшуче стояла на своему завжди тихонька Зiра. – Як не дасте грошi, то пiдемо на вулицю, до мiськоi ялинки, i там будемо святкувати Рiздво i iсти кутю. Пакуйте нам кошик.

Усi присутнi дорослi вiдчули, що розпач малечi наростае, як вихор. Сестри завжди були чемними та добрими доньками. Але не цього разу. Ялинка для них була осередком великого дитячого казкового свiту, довкола якого збирались чарiвнi феi, нiжнi ангелики iз золотим пилком на крильцях, бабусинi страшнi бувальщини, смачна матусина кутя, татковi веселi жарти й колядки, що спiвали всi разом тихенько, аби не чули сусiди. І раптом iхне – таке довгоочiкуване! – дитяче свято руйнувалось просто на очах. Малеча вирiшила боротись до останнього.

– Дай iм пару копiйок, най вiдчепляться, – прошепотiла на вухо подрузi Антониха. – Поспацерують трохи довкола будинку, подихають повiтрям, нагуляють апе

тит i вгамуються. То ж дiти. Вiдверни iхню увагу на пошуки. А там уже й змучаться, повечеряють i позасинають. А завтра щось придумаемо. Може, якось хтось вiдчинить той клуб, i раптом там ще лежить ваша ялинка.

– Стефа вiдкрила туребку, дiстала пулярес i вийняла звiдтiля символiчно пару копiйок. Дiти в грошах ще нiчого не тямили.

– Нате, берiть, двi нендзи, – злегка посмiхнулась, вручаючи копiйки двом рiшуче налаштованим манюням. – Але довго не барiться. Бо вже перша зiронька давно зiйшла. Ось-ось прийде тато й сiдаемо до столу.

– Цього вистарчить? – перепитала акуратна й педантична до всього Зiра.

– Ще й як вистачить! – утрутився Мiсько.

– Головне, аби ялинка ще десь на вас чекала, – лагiдно додала Антониха й видихнула, радiючи, що так мудро iм вдалося вiдвернути бурю.

Зiра й Адзя поспiхом натягли теплi черевички, шубки й шапочки з зав’язками-кутасиками, що iм iз любов’ю сплели мама з бабусею. А зверхи Стефа iх позапинала хустками, аби в шиi не задувало. Завжди мали все однакове, хоч i не близнючками були.

– Скоро будемо! – з коридору крикнула Зiра.

– Чекайте нас з ялинкою! – уже з вулицi вигукнула Адзя.

– Тiльки в дiтей може бути така шалена вiра у неможливе, – промовив Мiсько, коли знадвору за ними рипнула хвiртка.

– І в жiнок, – тихо додала Антониха й зiтхнула.

Та Мiсько наче й не почув ii натяку. Або ж зробив вигляд, що не почув. Було зрозумiло, що й цьогорiч нiчого доброго з цього сватання не буде. Ну не хтiв хлоп женитись, i крапка. Кажуть, що добре заробляв на ремонтi годинникiв та меблiв. А ще ходили чутки, наче мав десь захований шалений спадок i потайки мрiяв тiкати до Америки. Тiльки вичiкував слушну годину. Або ж i робив уже для того якiсь кроки. Та хто ж про таке розповiдатиме навiть у ближнiм колi?..

***

Руки вже позамерзали вiд холоду разом iз затиснутими в кулачку копiйками. Дiвчатка так скоро вибiгли з хати, що зовсiм забули про рукавички. Час вiд часу дмухаючи в кулачки, щоб розiгрiти пальцi, сестри передавали копiйки одна однiй, аби кожна могла вiдчути себе у значимiй ролi купчинi ялинки.

Цiлу годину Зiра й Адзя бiгали вулицями, заглядаючи на всi боки. Базарчик був порожнiм. Ну, де ще шукати ялинку? Та дiвчата не вгамовувались. Залишилась остання спроба, але найпотужнiша. Вони точно знали, що е на небi саме той, хто не дасть iм залишитись нинi без ялинки, й почали промовляти вголос усi вiдомi iм молитви. Спочатку «Отче наш», потiм «Богородицю». Промовляючи, складали докупки долоньки й тримали iх пiд самими вустами. В котроi на ту мить були копiйки, та тулила долоньку до кулачка. Дiйшла черга до «Псалму 90». А вiн довжеле-е-езний! Та нiщо не могло спинити двох поважно налаштованих купчинь. Адже нинi вони були в такому страшному розпачi! Дев’яностий псалом вирiшили читати тричi пiдряд, та ще й в унiсон. Бабуся казала, що то дуже помiчна молитва в найскрутнiший у свiтi час. У найважчiй ситуацii, яка лише може спiткати, вона завжди стае у пригодi добрим людям. «А коли Рiздво без ялинки? То що вже може бути гiршим i найжахливiшим у свiтi?» – думали собi сестрички пiд час молитви.

– Ще до ангеликiв Божих ми забули помолитись, – спохопилась Адзя з надiею в голосi, дмухаючи в кулачки, в одному з яких затискала монетки – iхнiй цiлий скарб! – Давай ти читай до свого, а я до свого, – й заплющила очi, бо коли молилась, то завжди мiцно-мiцно заплющувала оченята. – Ангелику Божий, охоронцю мiй, ти все при менi стiй. Рано, ввечiр, вдень, вночi. Будь менi все до помочi. Стережи душу й тiло мое. До життя вiчного. Амiнь! Прошу тебе, зроби так, щоб ми сьогоднi встигнули купити ялинку. І ще дуже прошу в тебе здоров’ячка й довгих рокiв життя мамi, татковi, Зiрi, менi i всiм добрим людям. І дякую тобi, що ти е. Люблю тебе i вiрю в тебе, – що би не просила для себе у Бозi, але словами про здоров’ячко для всiх рiдних i подякою завжди завершувала всi молитви.

Так вони йшли порожнiми заснiженими околицями Львова i як мантру, по черговому колу, безупинно повторювали поспiль усi молитви. Це була iхня безпрограшна надiя. Вони точно знали, що це обов’язково допоможе.

На сьомому колi Дев’яностого псалму, коли вже промерзли мало не до кiсток i Львiв довкола уже був не Львовом, а якимись незнайомими провулками, сестри раптом спинились, наче вкопанi. Просто перед ними, у невеличкому дворику, де тулились поодинокi хатки, стояла стара обдерта вантажiвка з пiднятими бортами. А iз заднього борта стирчала Вона, а точнiше, ii струнка зелена верхiвка.

– Лянь! Ись! Ач?! – скоромовкою вигукнула Адзя, що мало означати: «Глянь! Дивись! Бачиш?!», i пальчиком вказала на з’яву, через що кiлька копiйок випали з ручки на снiг. Мала присiла й хутко iх пiдiбрала.

– Овва! – додала Зiра. – Нарештi ми ii знайшли. Але ж вона чиясь! – знiтилася раптом.

– Будемо чекати господаря. Вiн однаково колись вийде, – рiшуче вiдрiзала Адзя.

– А може, пiдемо по хатах його шукати?

– А що, як ми пiдемо не в тi хати, а вiн вийде, сяде у вантажiвку й поiде? І ми тодi точно його не наздоженемо.

– Тодi чекаемо, – погодилась Зiра.

– А як вiдмовиться нам продати? – запанiкувала Адзя й скривилась.

– Впросимо! – упевненiсть Зiри була непохитною.

Чоловiка не було добрих пiвгодини. Сестри так позамерзали, що вже здавалось, наче iхнi ноги й руки перетворились на льодянi патички. І якщо ще трiшки так постоять на холодi, то цi патички хруснуть i розлетяться на крижанi кубики.

Нарештi десь за рогом зарипiв снiг i до них швидкою ходою став наближатись високий, дуже худий чоловiк iз сумним лицем. Побачити такого злого чоловiка та ще й при такiм великiм святi було дуже дивно для малих. І вони злякались. А вiд переляку втратили дар мови.

– Ви що тут робите о такiй годинi? Де вашi тато й мама? – гримнув на дiтей незнайомець.

– Вони нас по ялинку пiслали, – жалiбно вичавила з себе Адзя.

– По ялинку? – здивувався чоловiк. – Та чи вони вам не рiднi?

– Рiднi. Тiльки тато цього року ялинки не принесе. Його на роботi затримали. І в клубi всi ялинки вже порозбирали, – затараторила Зiра.

– А ми почали плакати. Ми сказали, що коли дорослi не принесли ялинки, то ми самi принесемо.

– А панi Антониха мамi сказала, щоб дала нам грошi i ми тодi вiдчепимось та й дамо iм долiпити вареники. Тодi мама нам дала грошi.

– Ось, подивiться, – Адзя ледве розтулила змерзлi пальчики й простягнула копiйки на долоньцi. – Продайте нам свою ялинку, – останнi слова малечi були вже мало не з плачем i напевне могли розчулити навiть чортiв iз пекла.

– Северине! – раптом почулося здаля. До них бiгла, шпортаючись в снiгу й на ходу запинаючи хустку, якась старенька жiнка. – Чуеш, Северине! Не iдь! Почекай хвильку! – голосно кричала.

– Тiтко Ганю? – здивувався Северин, наче побачив примару.

– Стiй, синку, не iдь! – захекано тараторила. – Йой, ледве-м добiгла. Могла ж не встигнути.

– Я думав, вас уже нема на свiтi, – розгублено промовив чоловiк i знiтився вiд своiх слiв.

– Довго буду жити тепер, раз так думав, – лагiдно всмiхнулась старенька. – Добре, що наздогнала, – додала захекано.

– Якби не цi двi купчинi, то вже точно не наздогнали б, – з гiркотою у голосi додав.

– Ти ж нiчого не знаеш. Нiхто iз сусiдiв не знае правди. Твоi живi, – одразу ж почала про те, з чим бiгла. – Й здоровi, мабуть, якщо Божа ласка. Їдь у Карпати. Туди вони подались, подалi вiд людей, у стару хатину священика покiйного. Казали, що дорогу ти знаеш. Уже начебто й не чекали вони на тебе. Ходили чутки, що неживий ти. Така прийшла офiцiйна звiстка. Оплакували. Тужили гiрко. Та й не солодко iм тут було, скажу тобi чесно. Ой, як не солодко. З роботи Марiйку вигнали. Як дружину ворога народу. Писали тут у газетах всiлякий бруд. Дiтей почали зачiпати у школi. Вимагали, аби вiдреклись вiд тата. Зацькували на нiц. Одне слово, зiбралися з того всього якоiсь ночi, та й виiхали. На ранок сусiди iх уже не бачили. Почали ходити чутки, що вночi за нею також приiхали. Начебто Марiйку вивезли в Сибiр, а дiтей в iнтернат здали. Й досi так усi думають. А вiкна в хатi забили дошками. І дверi на додачу. Та одна я знала, що то не так. Тiльки менi Марiйка довiрилась. Звечора перед самим вiд’iздом натякнула, де ти маеш iх шукати. Але точноi адреси не сказала. Навiть менi. Та я все розумiю.

– Я знаю, де то е, – голос чоловiка задрижав.

– Але все ж таки надiялась бiдака, що ти повернешся. Вiрила в душi, що можеш бути живим, – старенька сусiдка Ганя тихо заплакала.

Вiд останнiх слiв Северину стало незвично затишно й тепло у грудях. Вiн навiть ледь усмiхнувся кутиками вуст. За минувших кiлька рокiв зовсiм розiвчився смiятись.

– Ходив я щойно по сусiдах. То вони вiд мене сахались, як вiд привиду. Балакати переважно не хотiв нiхто. Деякi привiтали з тим, що живий, навiть по рамену плеснули. Але сказали, що всiх вивезли. І хутко зачинили перед носом дверi.

– Бояться люди, – iз розумiнням зiтхнула Ганя й похитала головою. – Чого iх за це засуджувати? Ти ж i сам знаеш…

Северин обiйняв стареньку й мiцно притиснув до серця. А та все плакала й плакала. Так вони простояли кiлька хвилин.

– Усе. Мушу iхати, – раптом, наче прокинувся вiд довгого сну, сказав Северин. – Мене ж моi зачекались, – остання фраза прозвучала як виправдовування перед жiнкою, яка так скоро бiгла до нього по снiгу з доброю вiсткою. – Ще побачимось, моя рiдненька панi Ганю…

***

Стефа з Антонихою обльо`тали всi найближчi вулицi, гукаючи за дiвчатами. Та малих нiде не було видно. Хто ж думав, що вони можуть далеко зайти о такiй порi. Минула добра година, як дiвчата пiшли купувати свою уявну ялинку. Хурделиця розгулялася не на жарт. Снiгом замело вже аж до середини гомiлки.

– Зiрцю! Адзю! – кричала в темiнь Стефа.

– Дiвчата! – Антониха складала долонi рупором.

Рипнула сусiдня брама, i перед захеканими жiнками з’явилась пиячка Зойка. До цiеi жiнки нiхто нiколи не звертався «панi», бо мала репутацiю невиправноi скандалiстки й грубiянки. Скупе «Зойка» закрiпилось за нею як iм’я, по батьковi та прiзвище вкупi.

– Ади! Шляк би то трафив таких сусiдiв. Чого

сти розкричали-сти? Поряднi люди вечеряють, а не лазять вулицями й волають, як свинi.

– Зою, чи не бачила ти моiх донечок? – лагiдно запитала Стефа, умисне не звертаючи уваги на прокльони.

– Поряднi дiти в порядних родинах у такий час удома сидять.

– Просто скажи, чи бачила, i все, – перебила Зойчин потiк свiдомостi Антониха.

– Не бачила й бачити не маю бажання! Дiтей порозпускали, а тепер-ка бiгають, як двi курки туво по вулицях. Шляк би трафив таких сусiдiв. Геть вiд моiх вiкон!

– Поцiлюй мене в дупу! – не стрималась Антониха. – У мене там якраз «Красною Москвою» пахне! – навiщось додала i завмерла, бо вiдчула, як похолола спина й з переляку забилось серце вiд власних слiв.

Стефа одразу зрозумiла ситуацiю, пiдхопила колiжанку пiд руку й потягла геть вiд будинку. Такi гучнi та водночас безневиннi слова могли наробити великоi бiди. Незважаючи на смерть рудого карлика Сталiна, люди ще не вiдчували тих крихiтних потiчкiв вiдлиги, що начебто потрошки розтiкались краiною. Усi продовжували жити в шаленому страху перед системою, що часто рубала долi навiть через незначний сусiдський донос.

– Ти здурiла! Таке сказати! – бурчала пiд нiс Стефа.

– Йой, матiнко Христова! Язик – мiй ворог. Але ж я мала на увазi парфуми.

– Та ще й при самiм святi лаялась, наче рiвня Зойцi.

– Менi за дiтей твоiх стало так образливо, – виправдовувалась Антониха, а сама вже хапалась за серце й уявляла, як за нею приiхали жовнери з гвером, аби везти до арешту в Сибiр за ii дурнi слова.

– Пiшли додому вiд грiха подалi, – промовила Стефа. – Та пиячка вже, мабуть, забула про твоi слова. Раптом дiти вже самi прийшли? А ми тут лазимо при самому святi…

***

– Бiгом лiзьте в кабiну й кажiть, де вас маю завести! – скомандував чоловiк двом заснiженим мацьопким силуетам. – Де я маю завезти вас разом iз вашою ялинкою? – додав, бо в цю мить згадав, через що саме перестрiв дiвчат.

– То ви нам ii продаете? – перепитали в один голос, наче не вiрили власним вухам.

– Забирайте так. Я дарую.

– Нi, – заперечила Зiра. – У нас е грошi. І ми хочемо купити, – наполягала маленька педантка. – Мама буде сварити, якщо вiзьмемо без грошей.

– А кiлько маете? – смiючись, перепитав Северин, згадуючи копiйочки в Адзiних долоньках.

– Якраз на ялинку мама нам дала, ось, – i мала простягнула чоловiковi грошi пiд самий нiс.

Северин поглянув i засмiявся ще дужче. Уперше за багато рокiв вiн смiявся радiсно й уголос.

– О! Та то грубi грошi! Ну, добре, раз так просите, то вiзьму, – i переклав собi до кишенi увесь дрiб’язок, аби не образити поважних купчинь.

– Ну, от. Гешефт зробили. А тепер нарештi кажiть, куди вас завезти, – повторив чоловiк, – таким поважним кубiтам не пасуе серед ночi швендятись мiстом, та ще й iз ялинкою. Бо вкрадуть.

– Ялинку? – нараз перепитали обидвi.

– Вас!..

***

Через невеличкий дворик та попри бабусин городчик двi захеканi малi газдинi тягли по снiгу велетенську пухнасту красуню. Завбачливий Северин перев’язав ялинку тугими шворгами, аби було легше ii транспортувати. Замотанi у шубки й хустки, лялечки аж шпортались, так поспiшали додому. Шалене почуття радостi заповнювало iхнi душi по самiсiнькi вiнця й час вiд часу вихлюпувалось назовнi щасливими зойками.

У митi, коли вiдчуваемо, що лихо й невдачi мiцно вчепились за комiр, на нашому шляху несподiвано можуть зустрiтися люди з добрим серцем та чистими помислами. І тодi щось тепле пробуджуеться й у нас самих. Подумки таких людей ми називаемо янголами, iнодi й не пiдозрюючи, що таким самим янголом можемо стати для когось i ми…

Северин вiд’iжджав вiд помешкання сестричок i жадiбно ловив поглядом у дзеркальцi авто двi маленькi заснiженi постатi, що, мов мурашки, тягли омрiяну здобич до свого тепленького мурашника. «А може, й справдi той Бог таки е?» – подумав вiн, i широка усмiшка сьогоднi вдруге за багато рокiв засяяла на його вустах. Чоловiк пiддав автiвцi газу й поiхав швидше. Туди, де його чекали i вiрили…

Алла Рогашко

Пiд склепiнням часу

…Небеса нам таки без потреби —

ми ж з тобою всесильнi, мила.

Ми змайструемо власне небо

i засвiтимо власнi свiтила…

    Юрiй Іздрик

Направду непояснима сила завела ii того дня у храм. Певно, дiйшла до краю. Того, за яким – прiрва. Бувае, наближаешся до нього i е ризик упасти, провалитися, скотитись у безодню, що дихае холодом безкiнечностi. Саме тодi, коли там опиняешся, – на краю, – може ввiмкнутися система автозбереження. Це як у комп’ютерi: коли виникае загроза несправностi, спершу вмикаеться функцiя автозбереження, по тому – перезавантаження. Ця холодна нежива машина намагаеться самотужки впоратися з проблемою. Подiбно бувае i в людини. Коли психiка не здатна подолати розпач, пiдсвiдомiсть застосовуе функцiю «автозбереження», по тому – «перезапуск», не чекаючи вказiвок свiдомостi. Свiдомiсть бо не здатна прийняти якесь рiшення, коли вона «на гранi». Вiдтак людина мимоволi починае чинити так, як не вчиняла дотепер, iти шляхами, котрими не ходила

притягуючи до себе всiлякi рятiвнi несподiванки. Анна, наближаючись до критичних станiв, зазвичай шукала розради, телефонуючи подругам, чи бодай забiгала в якусь iз улюблених кав’ярень або кнайп, щоб хоч трiшки вiдволiктись… А тут… певно, справдi той випадок, коли тiлом керуе пiдсвiдомiсть. Не була глибоко вiруючою, рiдко заходила до храму. Тож утрапивши, сама собi здивувалась.

У храмi владувала тиша. Однак тиша незвичайна – урочиста, витончена, мовби в повiтрi натягненi незримi струни, що легко зачiпались найменшим, ледь чутним шурхотом чи порухом. Увiйшовши, усiм еством вiдчула, як тi струни напнулися, готуючись до того, що будь-якоi митi зреагують на порух i оживуть, розтинаючи тишу лунким звуком. Обережно ступаючи, таки чула ледь уловиме бринiння тих невидимих струн. Легка напiвтемрява, похмурi художнi розписи на стiнах, оригiнально вирiзьблена дерев’яна стеля, видовжене склепiння куполу – усе те створювало неймовiрну атмосферу середньовiчноi таемничостi.

Коли луна вiд крокiв розчинилась у тишi, слух вихопив iз неi приглушений чоловiчий голос. У храмi була ще одна жiнка, котра нишком сидiла на лавi, й хлопчина з наплiчником та фотоапаратом у руках, що уважно розглядав фреску, – очевидно, турист. Однак голос долинав вiддалiк – iз закутка, огорненого легкою напiвтемрявою.

– …простiть, отче, не можу… – голос уже став чутним.

Високий лiтнiй чоловiк зринув iз напiвтемряви, стривожено озирнувся й поволi пiшов до виходу.

– …думав, буде легше… Певно, таки не готовий. Знов не готовий… – бурмотiв уже радше собi, анiж до священика, до котрого звертався хвилю тому.

Анна схилила голову. Чомусь стало нiяково. Мовби стала мимовiльним свiдком того, чого негоже було бачити чи чути.

– Ти?.. Ти… тут?.. О, Господи… – почула поряд iз собою й пiдвела голову.

Очi чоловiка були жадiбно увiп’ятi в ii лице. Вiн дивився на неi так, наче добре ii знав… наче давно-давно не бачив, що навiть пам’ять стерла ii достеменнi обриси, не зумiвши, однак, вирвати iз серця… i так шалено-шалено скучив, аж до болю, постiйно ниючого й незагойного… i тепер, побачивши знову, – нарештi, уже й не сподiваючись… – так неймовiрно-невимовно тiшився, аж ув очах його спалахнув щасливий вогник, що згаснув тодi, давно-давно, коли вона щезнула, розчинилась у часi, i який (i лиш вiн) здатен угамувати бiль вiд утрати… Так вiн дивився тепер на неi, розглядаючи, милуючись, тiшачись, що нарештi вона поруч, але ж… Але ж вона його вперше бачить! Уперше бачить цього лiтнього чоловiка. О, який вiн дивний, але такий чудовий! Приемний i зворушливий… Почувалася знiченою, не могла вимовити й слова у вiдповiдь.

– Де ти була весь цей час? – спитався чоловiк, трохи оговтавшись вiд несподiваноi для нього зустрiчi.

– Я… ви… – невиразно белькотiла, шукаючи бодай якихось доречних слiв, проте не знаходячи.

– Де ти була весь цей час, мила?! – його голос набирав упевненiших ноток, у них просочувався докiр, та ледь вiдчутний – вiн готовий вибачити iй те щезання, бо такий щасливий, що вона нарештi поруч, що вона Є! І вже абсолютно нiчого не мае значення, окрiм ii присутностi. Усе решта – зайвостi, пусте, пусте!

– Перепрошую, ви… ви, схоже, мене з кимось сплутали… – нарештi таки дiбрала слiв, щоправда, волiла провалитися крiзь землю, аби не бачити його подиву, розчарування, розпачу, безпорадностi, що з кожним ii словом навалювались на нього нестерпно важкими каменями, якi можуть ураз iз легкiстю його розплюснути.

– Що ти… що ти кажеш, мила моя? Що ти… навiщо ти так зi мною? Знову?.. Нi, нi… не цього разу… Цього разу я не дозволю тобi того, чуеш?.. – як мантру промовляли його вмить спопелiлi вуста. Вiн увесь затремтiв, руки затрусились, обличчя зблiднуло, очi ж продовжували пожадливо всотувати ii лице, постать, мовби вiдчуваючи, що вона i справдi зараз щезне.

– Менi так прикро… вибачте… – знову забелькотiла, пiймавши себе на тому, що, може, то вона втрачае розум, певно, таки зiрвавшись у ту кляту прiрву, до якоi наблизилась ось-ось, ще зовсiм недавно. – Ви… то не я… себто… Ох, вибачте… Я просто не розумiю, про що ви говорите. Ви мене з кимось сплутали, чуете? Ми з вами не знайомi!..

Чоловiк ураз замовкнув. Закляк. Мовби скам’янiв, направду злившись iз тими каменями, що навалювалися на нього невблаганно. Тiльки очi лишались живими – вони, здавалося, ще бiльше розширились i незмигно дивилися на неi. Анна не могла второпати, чи дiйшло до чоловiка значення ii слiв, чи вiн зрозумiв ii. Вона ледве дихала й боялася ворухнутись. Здавалося, скажи вона ще бодай слово, i камiнь, на який обернувся цей чоловiк, розсиплеться попелом, розвiеться.

Так вони стояли. Мовчки. Дивлячись одне на одного. Вона – в надii, що вiн зараз оговтаеться й перепросить за те, що помилився. Вiн – шокований тим, що нарештi – о, нарештi! – Господь почув його молитви й повернув йому Їi, та вмить забирае знову, як же так?!

Крiзь тишу – таку саму врочисту й благодатну, однак тремку, якою за час iхнього мовчання знову наповнився храм, – почувся легкий шум. То вiдчинилися две

i й усередину ввiйшли люди. Мимоволi обернулась. Черговi туристи, а з ними – жiнка-екскурсовод, що стиха заговорила:

– …Вiрменський собор належить до свiтовоi спадщини ЮНЕСКО. Це единий храм Вiрменськоi апостольськоi церкви в Захiднiй Украiнi…

Чоловiк раптом осмикнувся. Здригнувся. Заклiпав очима й зрештою отямився. Подивився на Анну iнакше.

Тiеi митi похмурiсть храму розбавило свiтло. Анна полегшено зiтхнула й спробувала всмiхнутись. На лице ii раптом упав промiнь свiтла, що втрапив згори, крiзь вiтражi. Пiдвела голову й усмiхнулась – промiнь лоскотав ii лице. Такий чудернацький нинi день – то хмурнiе, дощить, то зненацька розступаються хмари й крiзь них прозирае сонце. По тому знов дощить i знов – сонце! Такi днi випадають рiдко…

– …ви можете спостерiгати дивовижне свiтлове видовище! Променi сонця падають у храм крiзь один iз вiтражiв! До речi, про вiтражi… – жiнка-екскурсовод провадила гучнiше, аби не загубитись у збентежених голосах: очевидно, промiння справило на гурт туристiв сильне враження.

Утiм, для Анни й цього дивного – чи то пак дивовижного – чоловiка голоси поволi стихали, а потiм i взагалi розчинились у тишi. Мовби нiкого не стало, крiм них. Ось вона, що пiдставила лице промiнню, й вiн, що захоплено дивився на те, направду благословенне видиво. Нестримно тiшився. Широко всмiхався.

– Господи, яке ж ДИВО! – вихопилось у нього.

Вона розплющила очi й, примружившись, поглянула на чоловiка.

– Справдi диво, – всмiхнулась. – Нiколи не втрапляла в промiння у храмi. Вiдчуття… дивнi. Себто дивовижнi.

– Здаеться, я повiвся з вами некоректно. Мушу вибачитись.

– Що ви! Усе гаразд, не вибачайтеся…

– Ви… ви схожi… нi. Ви – просто копiя моеi… моеi коханоi. Мого кохання. Втраченого. Але незабутнього… – чоловiк усе ще не мiг угамувати хвилювання.

– Я здогадалась… Менi прикро, що збудила у вас такi спомини…

– О, я такий щасливий, що пережив i все ще переживаю усi цi вiдчуття! Це справдi дивовижно! Я неймовiрно вдячний вам за це!

Вона продовжувала всмiхатися. Промiння зiсковзнуло з ii лиця й опинилось на долiвцi, помiж ними.

– Господи… як добре, що я сюди прийшов! Уявляете: хотiв висповiдатися, i не змiг. Але те, що зустрiв вас… i це промiння свiтла… сонця… Ви – наче Янгол, що спустився з Небес… Усе це недарма. Ох i недарма… Може, вип’емо з вами кави? Я не можу вас отак просто вiдпустити! Побудьте зi мною ще хоч трiшки…

– Так, звiсно! Звiсно ж ходiмо. Із задоволенням…

Вони рушили до виходу, разом ступивши у промiння, розлите на долiвцi.

– Диво. Яке ж диво… – усе не вспокоювався чоловiк.

Вийшли з храму, завернули за рiг i поволi пiшли Вiрменською. Сонце вже заховалось за сивi хмари, що швидко затулили той крихiтний окраець неба, крiзь який ще хвилю тому вiдчайдушно прозирало промiння. Умить знову задощило. Чоловiк, зiщулившись, розгорнув велику чорну парасолю.

– Ховайтеся пiд мою, нам вистачить мiсця! Берiть мене пiд руку, не бентежтесь, – а вже за мить додав: – Тут поруч е старенька кав’ярня…

– Так, знаю. Там готують добру каву, – без вагань узяла пiд руку чоловiка, заховавшись вiд дощу. – Як вас звати?

– Іван.

– …а по батьковi?

– Для вас – просто Іван. Повiрте, пiсля того, що ми з вами оце пережили… Це створюе помiж нами якийсь кармiчний зв’язок, розумiете, про що я? – усмiхнувся чоловiк, продовживши думку очима.

Вона пiймала його погляд i всмiхнулась у вiдповiдь.

– Гаразд, пане Іване.

– А вас як звуть, чарiвна незнайомко, яка дарувала менi благословенне диво?

– Анна.

До кав’ярнi дiйшли мовчки. Проте iй здалось, що назване нею iм’я знову справило на нього сильне враження. Невже ii ще й звуть так само, як i його кохану? Не може того бути! Та негоже було розпитувати. Захоче – розповiсть сам.

Вiльним виявився лише один столик. Чоловiк замовив по фiлiжанцi кави й по чарцi вишневоi наливки. Затишна атмосфера, легкий гамiр i густий запах смажених кавових зерен трiшки висмикнули iз того дивного стану, в якому обое перебували.

– Я пiднiмаю сю чарку за чарiвну панянку! Хай вам буде добре!

– А я свою чарку пiднiмаю за вас… пане Іване! Хай все у вас складаеться якнайкраще!

Почаркувались. Вiн перехилив i швидко спорожнив свою, вiдтак приступив до кави. Вона ж неспiшно смакувала густим солодким напоем.

– Розкажiть свою iсторiю. У ваших очах причаiвся бiль, – проказав чоловiк, поставив фiлiжанку на блюдце й уважно подивився iй у вiчi. Вiн був уже не тим, яким бачила його у храмi, розгубленим i захопленим. Перед нею сидiв поважний чоловiк, мiцно огорнений аурою шляхетностi й благородства. Вкрите зморшками ретельно поголене лице було свiтлим i вiдкритим. Таким можна довiряти, i це вiдчутно одразу. – Я бачу сумнiв i вагання у вашому поглядi. Не бентежтеся, – знову всмiхнувся. – Можу лише уявити, як вас налякав у храмi. Старигань стратив глузд, схибився, побачивши свое загублене кохання. О, розумiю вас! Але боятись нема чого, повiрте… Так потрiбно було, щоб ми з вами зустрiлися, перетнулись у тому храмi, осяялись сонячним свiт

ом, що зненацька спалахнуло серед похмурого дощового дня… Може, ми з вами вип’емо кави, поговоримо й розiйдемося в рiзнi боки. Нiколи бiльше не побачимось. Але зараз ми тут. Отже, так було треба. Довiрмося випадку й обмiняймося нашими iсторiями. Принаймнi свою я хочу вам повiдати. Дуже. Йшов до сповiдi, але не змiг… Укотре не наважився. Непросто менi це… Розумiете, той храм для мене особливий… Вiн вабив нас iз коханою своею таемничiстю. Не раз ми приходили до нього, аби помилуватись, торкнутися до його таiни… Тому спогади про кохану накочуються у ньому надто виразно. Дуже люблю туди приходити, занурюватись у спомини, медитувати… А вiднедавна вирiшив пiти до сповiдi. Кiлька разiв намагався, але так i не змiг. А тут раптом ви… І скажете: звичайний збiг, випадковiсть? О, нi… Нiчого просто так не вiдбуваеться! Усе мае певний сенс, геть усе… – говорив i уважно дивився на неi.

Із кожним реченням усе бiльше ii проймав. Хотiлося розповiсти йому все. Довiритися. Їхнi шляхи справдi можуть уже не перетнутись, а незнайомцям легше вiдкривати душу… Хоча можуть i друзями стати. Хтозна. О, так, вона розповiсть йому. Усе розповiсть. Як наблизилась до краю, як бiль i страждання невблаганно затоплюють ество, i як боiться вона не виборсатись iз цього чергового пекла розчарування й спустошення. Однак продовжувала мовчати. Вiдчувала, як запита гарячою кавою наливка трiшки вдарила в голову. Затишок кав’ярнi розчинив у собi вiльготнiсть, ество геть розiмлiло.

– Певно, доведеться менi першому сповiдатись вам, – усмiхнувся чоловiк. Вiн допив каву, вiдсунув убiк блюдце з фiлiжанкою й обiперся лiктями на стiл. Глянув у вiкно, ковзнув поглядом довкола й знов пильно подивився на неi. – Гаразд. Отже… так, ви правильно вiдчули. Їi теж звуть… звали… Анною. Як i вас. Ох… це так мене вразило, якби ви лише знали… Не розумiю, як таке можливо. Хоч я начеб звичний до дивовиж, але… скiльки вам рокiв? – сам себе обiрвав.

– Двадцять три.

– О, яка ж юнь!!! – хитнув головою й подивився у вiкно якимсь важким поглядом. Чи, може, iй так здалося? – Вона була молодшою. Тут уже не збiглось. Але була, ось як ви зараз, ну точнiсiнька копiя! – знов глянув на неi, його погляд лагiдно ковзав по ii обличчю, волоссю, постатi; знiчено схилила голову, хоча й натяку на непристойнiсть у його поглядi не було. – Ми обое були молодими. Та що там – юними! Здаеться, це було лише вчора… хоч насправдi минуло бiльше п’ятдесяти рокiв… Йой! Який я вже древнiй, виявляеться! – розсмiявся. – Пiду замовлю собi ще наливки. Може, вам iще чогось взяти?

– Нi, дякую, менi вже досить.

– А менi таки не завадить. Розповiдь не буде короткою, треба «заправитись», – усмiхнувся й пiшов до ляди.

Анна втупилась очима у стiл. Що вона тут робить? Може, цей чоловiк справдi якийсь… несповна розуму… Ох, що вона собi думае? Це пристойний, шляхетний чоловiк, по ньому ж видно. До того ж, iнтелiгент. Певно, викладав у одному з унiверситетiв. Або науковець. Його лице дуже розумне, у ньому така глибiнь вiдчуваеться… Може, вiн справдi мае слушнiсть i нiчого просто так не вiдбуваеться? Вона ж наблизилась до краю прiрви, уже нiчого не тямила, коли опинилась у храмi… чому саме туди вона тепер зайшла? Може, справдi Провидiння ними скерувало, аби iхнi шляхи перетнулись? Аби обмiнялись своiми iсторiями й обом стало легше. Це ж треба: вона схожа на його кохану! Бувае ж таке!.. Зрештою, вiн точно дасть iй добру пораду. Та й так уже добряче вiдволiк…

– А ось i я! – висмикнув ii з задуми чоловiк, поставив на стiл чарку з наливкою i тарiлку з тiстечком. – Таки взяв вам дещо. Ось, кажуть, смачне. Бо як оце: я буду пити, а ви дивитиметесь на мене, чи що? Берiть-берiть, куштуйте. Хай смакуе!

Чоловiк перехилив чарку, смачно прицмокнув i вiдставив убiк. Вкотре подивився у вiкно – там усе ще дощило, вiдчайдушно вдарялись об скло дрiбнi краплини – й поволi заговорив:

– Львiв тодi був iншим… Справжнiм, розумiете? Не таким, як тепер. Нинi – утрачений Львiв… Часом погляну довкола – серце краеться. Та що там казати! – Вiн замовк на якийсь час, мовби занурюючись у свою iсторiю, котрою волiв подiлитися. – Якось за снiданком мама, накидаючи в тарiлки страву, повiдомила новину: в сусiднiй квартирi поселилась якась родина. На ту новину я не зреагував. Бо що менi, юному й заглибленому у власний свiт безтурботних клопотiв, до нових сусiдiв? Нiчогiсiнько! Ну, щодо безтурботностi, то я вже перегнув. Звiсно, турботи були. Тодi навчався на третьому курсi унiверситету Франка, на iсторичному, i майже весь час присвячував науцi. Багато читав, та й досi читаю…

Словом, того-таки дня, надвечiр, повертаючись додому, пiднiмався сходами нагору й на майданчику помiтив дiвчину. Вона сидiла просто на сходинi, пiдперши долонями пiдборiддя, й дивилася собi пiд ноги. Я трохи розгубився, бо… чого б оце так сидiти на сходах? Думав пройти повз, але не стримався, таки зачепив:

– Привiт! Ти чого тут сидиш?

– Хочу – то й си?джу!

Те, як вона вiдрiзала, менi не сподобалось. Якесь незрозумiле дiвчисько взялося тут бозна-

вiдки та ще й таке нечемне! Звiсно, я здогадався, що то дочка нових сусiдiв. Але чого тут сидить? Ключi загубила, чи що? Можна було б допомогти чи ще щось розпитати, але ii рiзкiсть мене зупинила.

– То й сиди! – i собi вiдрубав та й пiшов до себе у квартиру.

Проте думки про неi весь час роiлись у моiй головi. Ходив кiмнатою й чув оте ii: «хочу – то й си?джу!» Вона навiть не глянула на мене! Зачепило мене те добряче. Я не мiг нi на чому зосередитись, нi на навчаннi, нi на читаннi, навiть музики не хотiлося слухати. Але потiм таки вспокоiвся й зайнявся наукою: мусив пiдготувати курсову.

Наступного дня перетнувся з нею на подвiр’i. Вона сидiла на лавцi й читала книжку. Закортiло до неi заговорити. І хоча з минулою розмовою у нас не склалося й побоювався знову напоротися на рiзкiсть з ii боку, проте внутрiшнiй голос наполягав, аби я пiдiйшов i заговорив. Не мiг пояснити собi того наполягання, воно було доволi дивним, бо особливого досвiду спiлкування з дiвчатами я тодi ще не мав. Якась непояснима сила тягнула мене до дiвчини.

А день тодi був чудернацький! Похмурий, лише зрiдка сонце прозирало крiзь хмари… от як сьогоднi… Наближаючись, помiтив, як на ii лице втрапив промiнь – мовби на Небесах хтось дражнився, пускаючи сонячного зайчика. То був наче знак! Знак Згори. Дiвчина вiдклала книжку й пiдставила свое лице тому променю. Заплющила очi, всмiхнулася так чарiвно. О… яке ж то дивовижне, благословенне видиво було! Юна дiвчина в бiлiй сукенцi, русяве волосся, заплетене в косу, i пiдставлене сонцю лице! У тi хвилини була схожа на Янгола! Миле створiння… Певно, саме тодi я в неi й закохався.

– Мила панночко, доброго дня! Дозвольте висловити вам мое шанування! – награно-поважно звернувся до неi я.

Дiвчина обернулася до мене й уважно подивилася, щоправда, мружачись: сонячний зайчик продовжував ii дражнити.

– Дозволяю! Висловлюйте!

То було смiливо, навiть якось задиркувато з ii боку. Та все ж рум’янець торкнувся ii щiчок, вона зашарiлась. Але дивилася в очi, не ховала погляду. То був добрий знак. Отже, не все втрачено, зрадiв я. Менi сподобалося в нiй таке поеднання: з одного боку сором’язливiсть i збентеженiсть, а з iншого – добре вiдчутна внутрiшня сила й характер.

– Ви моя нова сусiдка? Я не помиляюсь? – уже звичайним тоном заговорив.

– О, так! Не помиляетесь.

– Як вас звати?

– Анна.

– Надзвичайно приемно! А мене Іван.

Вона приязно всмiхнулася. І то був ще один добрий знак. З тих пiр ми стали нерозлучними. Нам було цiкаво i добре разом. Спiльнi iнтереси, уподобання. Виявилося, що ми любили тi самi книжки, ту саму музику. Мислили однаково. І навiть мрii мали подiбнi. Швидко наше спiлкування обернулося на щось неймовiрне. Один iз нас починав думку – iнший завершував. Час витiкав крiзь нас, коли були поруч, просто миттево! Здавалося, поряд лише кiлька хвилин, а виявлялось – годин… Ми вiдчували неймовiрне пiднесення, нас здiймало однiею хвилею! Те просто неможливо передати. Такого я досi не пiзнавав. Та й пiсля того… теж не зазнавав. З жодною жiнкою. Вона була Тiею… Єдиною. Тому – так… Покохав ii усiм серцем, усiею душею. Звiсно ж, взаемно. Як iнакше? Дружнi здибанки обернулися романтичними побаченнями. Ми тримали нашi стосунки у таемницi. Про нас не знав нiхто, жодна жива душа. Так ми вирiшили, уже й не знаю достеменно, хто першим те запропонував. Коли кохаеш – волiеш кричати про те на весь свiт од внутрiшнього наповнення, навiть переповнення! Але водночас не хочеться тим дiлитися нi з ким, прагнеш зберегти його вiд стороннiх. Бо це щось таке сокровенне й iнтимне… ота нiжнiсть, тремтiння душi…

Так тривало майже рiк, а потiм… Потiм вона зненацька щезнула. Й нiхто не мiг пояснити менi, де ж вона! Ба бiльше! Мене взагалi не розумiли…

Спершу спитав у батькiв. Мама здивовано глипнула на мене:

– Йванку, яка дiвчина, йой? У наших сусiдiв немае й нiколи не було дочки! Звiдки ти то взяв?

– Як то «не було»?! Та ж певно, що була! Їi звати Анна! Вона моя подруга!

– Анна? Яка ще Анна… – замислено вiдповiла мама, занепокоено розглядаючи мене, й зрештою зiтхнула: – Синку, ти перевтомився. Певно, та наука тобi даеться важко. Ти себе перенавантажуеш… Стiльки тих книжок читаеш безперестанку. Зупинися трiшки, перепочинь. Усе налагодиться…

Батько сидiв за столом i здивовано-збентеженим поглядом позиркував то на мене, то на матiр з-за розгорнутоi газети, котру тримав у руках.

Мене це шокувало. Вони насмiхаються з мене? Дивнi собi жарти! Чи знущаються? Але нi… не схоже. Їхне спантеличення виглядало щирим. Але ж не мiг я зустрiчатися й покохати неiснуючу дiвчину?! Не мiг! Я ж не схиблений якийсь!

Вискочив iз квартири, подзвонив у ii дверi, чого нiколи не робив дотепер через нашу з нею домовленiсть. Вiдчинив чоловiк, якого я вважав ii батьком, зустрiчаючи iнодi у пiд’iздi.

– Доброго дня! Менi потрiбно поговорити з Анною, – стискаючи в кулаки спiтнiлi руки, промовив я.

– З… з Анною? Якою Анною? – здивовано пiдняв брови чоловiк.

Та вони що, зговорилися помiж собою?

о ж це?!

– З Анною, вашою дочкою.

Сусiд iз непiдробним подивом дивився на мене й мовчав. Очевидно, не знав, що вiдповiсти.

– Де вона? Де Анна? Вона поiхала кудись, чи що? – не вгавав я.

– Перепрошаю, юначе, але я не второпаю, про що ви. У мене немае дочки. Нiякоi Анни тут немае i не було. Ви щось наплутали.

– Нi. Нi-нi-нi! Не кажiть менi цього! Я хочу побачити Анну! Менi мусово ii побачити! – мiй голос сходив на крик.

Я здiйняв гвалт, i якби не моi батьки, що вийшли до нас, то й не знаю, чим би та балачка скiнчилася. Певно, сусiд звернувся б до мiлiцii. Мама забрала мене, а тато лишився вибачатися за мою кепську поведiнку.

Але заспокоiтись я таки не змiг… Мене змушенi були «показати» лiкарям. Вони всi вирiшили, що я збожеволiв. Але ж я знав, що це не так! Я не мiг вигадати Анну. Не мiг. Вона – була! Я це точно знав! Зрештою мене поклали до Кульпаркова [5 - Так львiв’яни називають психiатричну лiкарню, розташовану на вулицi Кульпаркiвскiй у Львовi.], i на якийсь час я просто випав iз життя. Мене «не було» рiк. І вiн для мене минув, як день. Я був вражений, коли отямився й менi «повiдомили» дату. Минув рiвно рiк вiд того часу, коли я ii втратив. Рiк! А здавалося, що я лише день мiркував про свою втрату. Не мiг утямити, осягнути, прийняти…

Життя поволi входило у звичне русло. Мене вiдновили в унiверситетi, я продовжив навчання. Начебто занурився в життя – те, яке мав до зустрiчi з Анною, – але… воно було вже не таким. Все було не таке. Зрештою i я став iншим… Усе чекав, що одного чудового дня вона таки з’явиться. Знову… Сидiтиме на сходинцi в пiд’iздi або читатиме книжку на лавцi у дворi. Проте… вона так i не з’явилася. Лише навiдувалася до мене у сни. Ми звично стрiчалися, проводили разом час, нам було так само пiднесено й добре, як колись… Щоразу, прокидаючись, я не мiг собi вибачити, що не запитав у неi, де ж вона?! Але у снах усе було таким звичним… Усе було так само, як ранiше.

Рана вiд утрати була такою глибокою, що нiяк не загоювалась. Я не мiг зустрiчатися з жодною дiвчиною, жiнкою. До тридцяти рокiв не мав жодних стосункiв. Не мiг мати. Дивився на когось, а бачив ii… Вона завжди бовванiла поруч iз кожною, з якою знайомився. І всi вони мали блiдий i невиразний вигляд у порiвняннi з Нею… То й не намагався нi з ким тих стосункiв заводити.

А якось зустрiв жiнку, котра потiм стала моею дружиною. Та й з нею довго не мiг наважитися на серйознi взаемини. Розумiв, що вона не отримае вiд мене тих почуттiв, того кохання, на якi заслуговуе. І досi мене почуття провини тисне, але… нема на то ради. Мое серце, моя душа навiки належать Аннi… Анна… вона завжди перемагала. Двiчi в одну рiчку не ввiйдеш… Неможливо зустрiти двiчi Ту, Єдину. Вона ж бо Єдина… Так само й покохати. Звiсно, можна закохуватись – але кохати… Кохання даруеться лише раз. Позачасове, позамежове, справжне. Входить у серце, у душу так потужно й мiцно, що заповнюе весь простiр, воно ж бо безмежне! Покохати iншу людину неможливо, адже мiсце у серцi практично все зайняте. Людини, яку кохаеш по-справжньому, може не стати, але почуття до неi залишаеться. Воно невмируще… Вiчне…

– Ось така моя iсторiя, Анно… – сумовито всмiхнувся чоловiк. – Тепер ви уявляете, що я вiдчув у храмi, коли побачив вас?.. Я досi не можу оговтатись i, вiдверто кажучи, в душi маю крихiтну надiю, що ти… – вiн запнувся й за мить виправився: – ви зараз усмiхнетеся i промовите: «це ж я, милий, я…» Та, звiсно, розумом тямлю, що це нездiйсненно…

– Але куди ж вона могла щезнути? Як таке можливо? Невже то була якась змова?!

– Змова… Ви втрапили в «яблучко»! Саме на тiй думцi я й зупинився, коли моi пошуки нi до чого не привели… А шукав я ii довго, дуже довго, одразу пiсля того, як вийшов з лiкарнi. Але пошуки не давали нiчогiсiнько! Розумiете… ми ж берегли нашi стосунки у таемницi, спiльних знайомих не мали. Тому я не змiг ii знайти… О, я тодi всiляко розмислював… Навiть пiдпустив думку, що мною оволодiла якась несамовита, шалена iлюзiя… Та швидко тiеi думки позбувся. І зрештою вирiшив, що то була таки змова. Що батьки Анни, помiтивши нас разом, просто вiдвезли ii хтозна-куди. А щоб у мене не виникало зайвих питань, вирiшили вигадати отаку бздуру. Нiби дiвчини просто не було. Інакше я продовжував би ii шукати i завдавати всiм клопоту… Хоча навiщо такi цирки робити, я не мiг уторопати. Як i того, чому вони противилися нашим стосункам. Але iнших пояснень не знаходив… Та й зi своiми батьками через те взаемини стали доволi напруженими. Я не мiг осягнути, як вони на таку змову пiшли! Не мiг iм того пробачити. Хоч вони клялися, що нiякоi змови не було, що нiякоi дiвчини не iснувало, що я все те вигадав… Вони були невблаганнi… Та я не вiдходив од своеi вiри. Вiд свого кохання… Ну не мiг, не мiг я нафантазувати собi рiк наших стосункiв i повноцiнно iх прожити! Вони були реальними! Вона була реальною!.. Пiзнiше, коли з’явилися на свiт моi сини, я нарештi прийняв ту втрату. Прийняв i – просто продовжую кохати. Анна для мене е. Вона позачасова. Єдина i вiчн

…

– Дивовижно… І ви… ви такий дивовижний, пане Іване!..

– Знаете, Анно… Це ви дивовижна! І нинi послана менi для того, аби я знав, що не божевiльний. Уявляете? Ви – копiя моеi Анни… звати вас Анна, i ви були осяянi свiтлом, як i моя Анна, у храмi, який ми з нею любили… О, все це дивовижно, дивовижно! – Вiн дивився на неi й усмiхався, в очах палав вогник. – А для чого я вам був посланий? Ще не знаю. Зараз з’ясуемо. Дiлiться своею iсторiею!

– О… моя iсторiя на тлi вашоi виглядае якоюсь нiкчемною й порожньою…

– Не бувае порожнiх iсторiй, коли ними дiлиться душа.

– Повiрте… я вiдчуваю себе повною дурепою!

– Не говорiть так про себе. Нiколи i нiкому. Чуете?

– Та як же ж iще назвати, коли воно так е… Ви розповiли iсторiю такого кохання… справжнього… Я пережила ii з вами, вiдчула ii! Це просто фантастично! І тепер… я зрозумiла, що той, через кого проливала сльози, хто штовхнув мене на край прiрви… вiн просто мене не кохав. Я нарештi це втямила… i… вiн не вартий навiть того, щоб згадувати його… Та серцю не накажеш… Воно болить… так сильно, наче хтось уп’яв у нього ножа…

– Анно, ось вiд такого псевдопочуття зцiлитися дуже навiть реально! Бо справжне кохання – це цiлковита взаемнiсть. Це коли одне серце на двох! Коли воно пульсуе одним ритмом, одним подихом, доторком, тремтiнням – геть усiм! Коли ж взаемностi немае, коли один кохае, а iнший тим лише користуеться чи зневажае, то… це несправжне. Це фальш. Із часом воно обертаеться порожнечею, розчаруванням для закоханого серця. І тодi зцiлення неминуче. Рано чи пiзно людина одужуе. Зрештою страждання очищують душу… По тому серце розкриваеться в очiкуваннi того, справжнього i единого. Кохання. І воно обов’язково приходить.

– Ви неймовiрний, пане Іване! Я в такому захватi вiд вас! Нiколи не зустрiчала людини, яка мае у серцi таке справжне почуття, i вiчне. Аж не вiриться… Не знаю, чи вiдчую коли-небудь ось так… Бо це справжне диво! А в дива я не вiрю… принаймнi не вiрила до сьогоднi. Бо нинi з вами тi дива якiсь суцiльнi!

– Анно, повiрте! Вони iснують, дива! Головне в них вiрити! Ось я – вiрю! Моя вiра така нездоланна, незламна, аби ви знали… А як мене намагалися зламати! Але зсередини мене грiло мое кохання. Моя Анна! Тому я перемiг. І ви… ви ж теж Анна! Все у вас добре, повiрте! – Чоловiк нахилився над столиком i зiщулив очi. – Зауважте, я сказав не «буде добре», а Є! Є добре! І запам’ятайте: той, хто змусив вас страждати, плакати – не вартий вас! То не ваша людина. То несправжне, фальшиве… Псевдопочуття. Неодмiнно дочекайтеся справжнього. Ви ще така молода, така юна! У вас усе попереду.

– Але ж… ви так багато страждали…

– Розумiю, про що ви мiркуете… Але в моiх стражданнях немае провини Анни. Жодноi. Вона була справжньою, i нашi почуття теж. У нас одне серце на двох. І досi так… Я точно знаю, що ми зустрiнемося. Хай навiть у безмежжi. Кохання бо невмируще, пам’ятаете?

– Так, пам’ятаю…

Вони вийшли з кав’ярнi. Дощ уже не накрапав, хоч було похмуро.

– Трiшки ще проведу вас, Анно, бо менi вже час iти. Обiцяете менi дещо?

– Обiцяю! – не роздумуючи, вiдказала. – Що саме?

– Дочекайтеся Його, гаразд? Того, знаете, Єдиного. Який подаруе вам обом оте справжне i вiчне. Вiн блукае десь поряд, я вiдчуваю… Вiн шукае вас…

Усмiхнулась, уявивши собi те Диво. Ось вона йде вуличкою i десь – можливо, неподалiк чи навiть поряд – iде Вiн. Вiн шукае ii…

– Дочекаюсь…

– Вашi шляхи неодмiнно перетнуться, повiрте. Це станеться несподiвано, випадково, коли й не чекатимете. Ось тодi згадаете мене й усмiхнетесь.

– Я вам вiрю…

Раптом вiдчула, як по обличчю ковзнув промiнь свiтла. Здивовано подивилась на чоловiка. Вiн теж помiтив свiтло на нiй. Поглянули обое у небо. Крiзь крихiтний просвiт помiж важких сивих хмар просочився единий сонячний промiнь. І втрапив прямiсiнько на ii лице!

– Ось! Видите? Це – знак! – радiсно всмiхнувся чоловiк. – Доказ того, що дива iснують! Аби не сумнiвались! Тримайте його в собi, те свiтло… Носiть у серцi, зберiгайте усмiшкою. Воно освiчуватиме вам шлях до Нього.

– Так, неодмiнно… – вiдказала, тим часом непомiтно вщипнувши себе за зап’ясток: невже усе це справдi вiдбуваеться?..

Таки направду нереальний нинi видався день. Дивовижний… Анна стояла посеред вулички й дивилась услiд постатi пана Івана, що вiддалялася i скоро щезла за рогом кам’яницi. Який винятковий чоловiк! Таких, напевно, нинi не iснуе… Цiлковито щирий, зворушливий, справжнiй. Усе життя кохае одну жiнку – ну хiба так бувае? Нiзащо не повiрила б, якби iй хтось таку iсторiю повiдав. Але йому вона вiрить. Кохання, про яке розповiдав, свiтилось у його очах таким вiдвертим, незгасним вогником!

Поволi пiшла вуличкою. Дивилася пiд ноги. Вiльготно так… Знову з неба закрапотiли поодинокi дрiбнi дощини. Зупинилася. Заплющила очi. Вона мусить вiдшукати в собi той промiнь свiтла, що освiтив ii у храмi, а вiдтак тут, на вулицi. Мусить вiдчути його. Коли вiдчуе – заховае в серцi, щоби там вiн зберiгався. А то ще розвiеться, щезне… Ось… Ось

оно, Свiтло… Затамувала подих i еством вiдчувала, як те свiтло всерединi грiе, тремтить, пломенiе… О, так, вона його вiдчувае, вiдчувае! Невже це так просто? Пiймала себе на тому, що всмiхаеться. Мимоволi. «…Носiть у серцi, зберiгайте усмiшкою. Воно освiчуватиме вам шлях до Нього…» – десь поруч пролунали слова пана Івана. Так, вона зрозумiла, зрозумiла все, що вiн мав на увазi! Берегтиме. Усмiшкою…

Розплющила очi й поволi пiшла, всмiхаючись. Так легко стало, так добре! Мовби справдi свiтло зсередини освiчувало ii шлях. Вона йтиме ним… до Нього… Так. Щиро в те вiрить! Вона ж так того прагне! Понад усе! Вiн поруч… вiн десь поруч ходить. Може, сусiдньою вуличкою чимчикуе у справах, чи забiг у кав’ярню випити кави абощо?

Раптом вiдчула, як у грудях крiзь свiтло шкребеться щось недобре. О, нi. Того вона бiльше не допустить. Людина, яка змусила ii страждати, не гiдна того, аби навiть у помислах ii тривожити. Нi. Вона не дозволить затьмарити свiтло всерединi, те, котрим наповнилася так благодатно! Не дозволить! Вона ж бо мусить перемагати будь-якi труднощi, будь-якi прикрощi! Навiть пiтьму, котрою дихае прiрва, до краю якоi ще ось-ось недавно наближалася. Вiдтепер вона бере життя у власнi руки. Не пливтиме за течiею, прибиваючись до незрозумiлих i не потрiбних iй берегiв. І берегтиме свiтло всерединi себе. Усмiшкою.

Тож… усмiхнулася. Розправила плечi, пiдвела голову й вiдчула полегкiсть. І водночас силу. Свiтло, виявляеться, ще й силу даруе! О, так, вона звiльнилася. Перемогла те, що намагалось ii поглинути, засмоктати. Яке щастя, що вона зустрiла пана Івана! Вiн направду був посланий iй Небесами! То Янгол-охоронець ii до нього спрямував, не iнакше. А може… може, то й був справжнiй Янгол-охоронець?! Ну надто, надто вже дивовижний, чудернацький, таких просто не бувае! О, так… Вiн побачив, що вона сягнула краю прiрви, i явився iй, утiлившись у цього iнтелiгентного лiтнього пана! Зцiлив, звiльнив вiд болю, наповнив свiтлом, пiдтримав i вказав правильний шлях. Вона ж бо схибила. Йшла не туди. І не з тим. Хтозна, що чекало би на неi, ступи вона за край… Тепер – лише прямо. І з усмiшкою. Не iнакше!

– Мила панночко, доброго дня! Дозвольте висловити вам мое шанування! – почула приемний чоловiчий голос.

У грудях здригнулося. Точнiсiнько цими словами звертався пан Іван до своеi Анни – колись давно, у iхнiй юностi! Чи… чи то Янгол-охоронець у подобi пана Івана повернувся, щоб пожартувати? Але голос не його… цей голос був юним… Усi тi думки прошмигнули в ii головi миттево, за якусь секунду. А вже наступноi митi вона обернула голову й побачила перед собою юнака – дивився на неi й усмiхався широко, щиро.

– Так-так, я до вас звертаюся!

– Дозволяю! Висловлюйте! – оговтавшись, мимоволi промовила словами Анни – тiеi, котра була единою i вiчною.

Юнак пiдiйшов до неi. Подивився просто у вiчi так одверто й невимушено.

– Як вас звати?

– Анна…

– Надзвичайно приемно! А мене Іван.

Тремтiння у грудях нестримно розливалося теплими хвильками. Ну що за Диво, що?! Це ж Вiн. О, так, Вiн… Знае те достеменно…

На тiй думцi вiдчула на обличчi пучок свiтла. Примружилася. Знову сонце?! Щойно ж дощ накрапав!

– Ви така свiтла, Анно! – вихопилось у юнака. – І на обличчi вашому теж… теж якесь свiтло… Звiдки воно?

– На вашому воно теж е, – всмiхалася.

Пiдвели голови й обое подивились у небо. Знову крихiтний просвiт помiж густими важкими хмарами, крiзь який прозирав тонкий сонячний промiнь. І втрапив вiн прямiсiнько на них обох! Водночас iз неба знову закрапотiло – пiдхопленi легким вiтерцем, дрiбнi краплi заблискотiли у сонячному свiтлi, створюючи неймовiрну, направду неземну феерiю.

– Дивовижа… Яка ж дивовижа! – захоплено мовив юнак, дивлячись у небо.

– Ох, Іване… Якби ви лише знали, який чудовий i дивовижний у мене сьогоднi день! Найщасливiший у моему життi…

Зустрiла його погляд. У ньому побачила свiтло. Таке ж, яке бачила нинi в очах пана Івана. Таке ж справжне, щире й вiдверте. Якого до сьогоднi не бачила в жодних очах.

– Схоже, i мiй теж… – усмiхався юнак.

– Я в цьому нi на крихту не сумнiваюся!

– Справдi?

– Так!

Юнак розгорнув велику чорну парасолю:

– Ховайтеся, нам вистачить мiсця! Берiть мене пiд руку, не бентежтесь, – а вже за мить додав: – Ходiмо, вип’емо кави? Тут поруч е старенька кав’ярня…

– …там готують добру каву, еге ж? – без вагань узяла пiд руку юнака, заховавшись вiд дощу.

– Так, саме те я й хотiв сказати! – засмiявся Іван. – Ви що, вмiете читати думки?

Нiчого не вiдповiла. Лише продовжувала всмiхатись i незмигно дивитись у його вiчi. Вiдчувала, як свiтло, що тремтить у ii грудях, доторкаеться до вогника, що iскриться й пломенить у його очах… Свiтло зливаеться у единий потiк i нiжнiстю нестримно вихлюпуеться з душi через край…

«Це коли одне серце на двох! Коли воно пульсуе одним ритмом, одним подихом, доторком, тремтiнням, геть усiм!» – знову почула десь поруч слова, що добре запам’ятала.

То ось як воно: «одне серце на двох»…

Рiдний, дорогий, ед

ний… Як добре, що я Тебе зустрiла…

Тетяна Белiмова

Схiднi солодощi для провинного янгола

Два вогники вiд наших цигарок пропалювали темряву грудневого вечора. Вечiр, звiсно, був сполоханим страхопудом, а ми зi Славком почувалися двома героями у своi сiмнадцять.

– Задовбався мерзнути, пiшли вже, – Славко затоптав недопалок у прiле листя i переминався з ноги на ногу вiд холоду. Я також трохи змерз i хотiв чимшвидше вшитися зi смердючого закамарку, де ми курили, проте нiколи першим не запропонував би цього, щоб не видатися слабаком. Дорогою з гiмназii ми звертали в парк Хмельницького, на задвiрках якого, ближче до стадiону, стояли старi гаражi. Тут, у затхлiй шпаринi мiж металевими коробками, був наш свiт, позбавлений заморочок iз ЗНО та вступом.

Важко було сказати, чому ми зi Славком заприятелювали. Славко – син заможних батькiв, чий котедж годi було й розгледiти за високим парканом. Вiн рано чи пiзно мав перебрати сiмейний бiзнес – мережу автозаправок, а можливо, i депутатське крiселко татка.

А я мешкав iз батьками у звичайнiй «трьошцi». Єдиним бонусом було те, що жив у давнiй кам’яницi, зведенiй ще за цiсаря. Бiля нашого парадного навiть красувалася чавунна табличка «пам’ятка архiтектури». І хоча мiй тато був знаним професором, та й мама все життя вкалувала в унiверi, вони б нiколи не назбирали на квартиру в такому будинку. Батькам просто пiдфартило. Тато дiстав це помешкання задурно – у спадок вiд свого дiда, теж професора. Навiть я у своi сiмнадцять це розумiв, а також добре тямив те, що мусив покладатися лише на власнi здiбностi та працю, аби чогось досягти в життi.

Мажор i гордiсть школи – дивна парочка, як не крути. Утiм, правда була в тому, що ми обое направду почувалися самотнiми.

Я звернув до свого будинку, майже всi вiкна в якому вже були прикрашенi новорiчними гiрляндами. Попри те, що в краiнi тривала неоголошена вiйна i новини з фронту були невтiшнi, люди однаково прагнули свята. Пiсля довгих суперечок ялинку бiля Оперного таки поставили, хоча багато хто продовжував обурюватися. Якi, мовляв, можуть бути забави, коли до Львова прибувають «двохсотi» й «трьохсотi», коли скрiзь бiженцi? Надто перейнятий собою, я майже не дослухався до цього.

Бiля вхiдних дверей побачив пару гарненьких чобiткiв на високих обцасах. Моя мама готувала випускникiв до ЗНО з украiнськоi, тож я здогадався, що чобiтки належать котрiйсь iз ii учениць. І справдi, дверi батькiвськоi кiмнати вiдчинилися й до коридору вийшла краля в коротенькiй сукенцi. У ту ж мить, коли вона схилилася до свого взуття, я вiдчув, як червона фарба заливае менi обличчя, бо великий палець на правiй нозi зрадливо вистромився в дiрку, що протерлася на цiлiй ще зранку шкарпетцi.

– О, Сергiйку, ти вже вдома? – мама теж вийшла в коридор. – Знайомся, це – Лейла, моя нова учениця. Можеш, до речi, подати iй куртку з вiшака? Будь чемним!

Нiби не своiми, а позиченими руками я зняв iз вiшака щось рожеве i, мов остання незграба, став насовувати легесеньку куртку на вже простягнутi Лейлинi рученята. Передi мною на хвильку мелькнули великi чорнi очi й бiлозуба посмiшка – капосне дiвчисько явно глузувало з мене через ту трикляту шкарпетку. Не дочекавшись, доки Лейла попрощаеться, я рвонув до своеi кiмнати i захряснув за собою дверi.

– Сергiю… Можна? – у дверях стояла мама. – Сину, що це було?.. Лейла – переселенка з Криму. Їi родина переiхала до Львова цiеi весни, пiсля окупацii пiвострова. Що вона подумае про нашу родину? Що це за вибрики?

– А менi пофiг! – тiеi митi я вiдчував лише злiсть.

Напевно, я ще наговорив би купу недобрих i недоречних слiв, але мама дипломатично запитала, чи я буду вечеряти, i, отримавши ствердну вiдповiдь, пiшла на кухню.

Наступного дня я побачив Лейлу в нашiй гiмназii. Вона самотньо стояла бiля кабiнету, ще зачиненому на час перерви. Бiля вiкна щебетали дiвчата з ii 11-б, вона ж одиноко стовбичила метрiв за п’ять, зависнувши в телефонi. Не треба бути вельми мудрим, щоб збагнути ситуацiю: гоноровий 11-б не прийняв Лейлу. Скидалося на те, що дiвки з ii класу навмисне iгнорили ii.

– Привiт, Сергiю! – Лейлинi очиська на пiвобличчя пропекли мене наскрiзь, i я знагла вiдчув, як червона барва знову заливае мое лице.

Лейла трималася за лямки розцяцькованого наплiчника i цiлком щиро всмiхалася менi. Я буркнув щось невиразне у вiдповiдь i побiг далi коридором, примудрившись наскочити на шмаркачок iз початкових класiв, якi тулили до стiни бiлi, вирiзанi з паперу снiжинки.

– Альо, малявки! Ви що, страх втратили? Якого милого взагалi сюди приперлися? – замiсть вибачення я почав лаятись, а шмаркачки заходилися виправдовуватися i пояснювати, що iх прислала завучка прикрашати наш поверх до Рiздвяних свят.

– Ти що, знаеш Лейлу? – здивовано спитав Славко, вiдволiкши мене вiд неприемного дiалогу з малолiтками.

– Ну…

Чесно кажучи, я не мав жодного бажання щось йому пояснювати, бо для цього довелося б згадувати про мамине репетиторство. Зрештою, нащо йому, депутатському синковi, зн

ти, як i чим заробляють на життя простi люди?

– Лейла – моя сусiдка… – раптом ошелешив мене Славко. – Живуть у тому рожевому котеджi, ну, знаеш, злiва вiд нас, що продавався. Їi батя – крутяк, точно! Такий там нехiлий ремонт забабахав. Прикинь?

Я добре знав сусiдню з моею вулицю Глiнки, де жив Славко, тож вiдразу зрозумiв, де замешкала Лейла. Зiзнаюся, що був заскочений цим фактом, бо в моему уявленнi переселенцi були такими собi втiкачами у шльопках. Аж тут багатii, якi купують цiлий маеток майже в центрi Львова… Треба було обмiзкувати цi новi вiдомостi про Лейлу, але Славкове базiкання не давало жодних шансiв зосередитися.

– Знаеш, чел, а ця Лейла нiчо, але ж чучмечка… Нормальний бро не буде зустрiчатися з такою, еге ж?

– Та не жени! – несамохiть вирвалося в мене.

Славко глянув на мене, тодi ковзнув поглядом по дiвчатах iз паралельного класу, явно шукаючи очима Лейлу.

– Чел… Ти що, запав на неi?

Я лише стенув плечима. Яке питання – така й вiдповiдь. Проте Славко вже завiвся, як бувало не раз. Вiн дiстав айфон i почав на ходу наспiвувати дурнувату мелодiю: «Лол… запав на чучмечку… лол… лол… кек, чебурек…» Це була улюблена Славкова розвага – записувати усiлякi слова на свiй гаджет iз рiзними iнтонацiями. Цього разу мене це добряче вибiсило, проте я знав, що, погодившись чи заперечивши, викличу лише новi насмiшки. Тож, процiдивши крiзь зуби «бувай», просто розвернувся й пiшов геть. Ясна рiч, Славко ще якийсь час буде стiбатися з мене, може, навiть запише пiсеньку з таким дурнуватим приспiвом i викладе у свiй блог в Інстаграмi, але потiм знайде собi iншу забавку i забуде про цей випадок. І я забуду. Адже вiн – мiй друг, мiй найкращий друг. Бувало, я теж годинами смiявся разом iз ним над усiм на свiтi, але не цього разу.

Те, що докорiнно змiнило мое життя, сталося за кiлька тижнiв до Рiздва. Напередоднi того фатального дня врештi випав снiг, на який так усi чекали. У Львовi запанував майже святковий настрiй, i все навколо видавалося незаймано бiлим, прибраним та урочистим.

– Замутимо сьогоднi! – Славко вдавано безжурно ляснув мене по плечу, але я вiдчув, якими напруженими були його рухи. Ця силувана безтурботнiсть наганяла на мене справжню панiку, змушуючи пiтнiти попри мороз надворi. Проте я знав, що не вiдступлюся i таки прийму Славковий челендж. Мене кумарило вiд косих поглядiв однолiткiв, вiд iхнього презирливого «Ботан», яке кидали майже щодня у спину. Проте найбiльше допiкало прiзвисько «Ангелик», припечатане колись однокласницею через мое свiтле кучеряве волосся.

Супермаркет був зовсiм поруч iз гiмназiею, усього за п’ять хвилин нешвидкоi ходи. Щойно ми рушили, як здiйнявся вiтер. Його раптовi пориви зносили з дерев снiг i кидали просто в обличчя. За хвилину-двi на небi з’явилися темнi хмари i здiйнялася справжня хурделиця, з тих, якi бувають раз чи двiчi на зиму. Хiдник пiсля нiчного снiгопаду ледь прогорнули, коли його почало засипати наново. Ми зi Славком брели в глибокому снiгу, мов два самотнi верблюди барханами, залишаючи пiсля себе цiлi борозни. Здавалося, хтось невидимий став на завадi нашим планам, проте ми не зауважили цього знаку чи попередження.

Те, що вiдбулося в супермаркетi, пригадую, мов крiзь сон. Звуки, запахи, вiдчуття i думки – усе злилося в одну картинку, де годi вiддiлити якийсь конкретний спогад чи емоцiю. Пам’ятаю лише, що серце калатало так, що, здавалося, ось-ось виплигне з грудей…

– Ну, все… працюемо… На раз – два – три… – Славко ввiмкнув айфон i наблизив до свого обличчя. – Малята, у прямому ефiрi дядя Слава. Зараз дядя Слава зi своiм корефаном замутить крутий челендж! Будьте з нами i не перемикайтеся!

Склянi дверi супермаркету розчахнулися перед нами зi зловiсним шипiнням. У самому магазинi було майже порожньо, лише кiлька пенсiонерок котили металевi возики мiж рядами харчiв, видивляючись рiзнi акцii до Рiздва. Ми зайшли до ряду з солодощами, де все було завалено новорiчними подарунками. Славко заховався за гiркою паперових коробок iз солодощами i непомiтно всунув кiлька шоколадок у велику кишеню куртки. Із верхньоi, нагрудноi кишеньки стирчав його айфон, зловiсно свiтячи своiм сферичним оком.

– Тепер ти…

Я вiдчув, що менi стае неймовiрно парко. Трохи розстiбнув блискавку своеi куртки i теж, немов ненароком, всунув двi жуйки за пазуху. Менi здалося, що Славковий айфон вдоволено свиснув, транслюючи в Інтернет i мiй «смiливий учинок».

– Чел, ми крутi… – знову зашепотiв Славко. – Тепер до виходу. На ось, – вiн пхнув менi до рук шоколадний батончик, а собi взяв пачку вафель. – Заплатимо за це.

Коли ми пiдiйшли до каси, якась бабця розраховувалася за половинку хлiбця, викладаючи на пластикове блюдечко все новi й новi копiйки. Це неабияк дратувало огрядну кралю-касирку.

– Пакет треба? – краля намагалася не дивитися на нас, волiючи чимшвидше позбутися копiйчаних покупцiв.

– Нi… у нас тiльки вафлi й батончик… – пiдморгнув менi Славко, упевнено простягаючи стогривневу купюру. Проте щойно вiн заховав гаманець iз рештою до наплiчн

ка, як дорогу нам заступив дебелий охоронець у синiй формi.

– Хлопцi, ви вже розрахувалися?

Зависла липка тиша. Я мовби задерев’янiв, утративши заодно й дар мови. Славко теж мовчав, лише швидким рухом вимкнув мобiльний i заховав його в кишеню.

– Можна подивитися ваш чек? – майже лагiдно запитав чоловiк i знову, не дочекавшись вiдповiдi, продовжив: – Нашi камери зафiксували, що ви взяли бiльше товару, нiж заплатили. Пройдiмо в кiмнату охорони для огляду. Це не займе багато часу. Якщо у вас нема нiчого неоплаченого, ми вас одразу вiдпустимо.

За цим першим охоронцем з’явилося ще двое, перекривши дорогу до розсувних, прикрашених новорiчними гiрляндами дверей. Вiдтак нам нiчого не лишалося, як рухатися в запропонованому керунку – до службовоi кiмнати.

– Ну, то що? Маете щось неоплачене? Чи нам вас обшукати? – знову повторив кремезний хлоп, який перепиняв нас на касi.

Краем ока я завважив, що Славко заходився виймати краденi шоколадки, iз яких на столi виросла солiдна гiрка. Вiн нiби стiльки не брав… Чи брав? Я, майже не вагаючись, механiчно дiстав iз кишенi двi упаковки з ментоловим «Орбiтом».

– А це що? – охоронець професiйним рухом сягнув до Славкового наплiчника i витягнув звiдти подарункову коробку, на якiй була намальована пляшка «Хенесi». Присягаюся, я не бачив, як i коли Славко взяв ii й заховав у свою торбу.

– Ми зараз за все заплатимо… Це був жарт… Для Інстаграму… Розумiете? Ми хотiли зняти вiдео… Ну, типу ми крутi i можемо вкрасти жвачку в супермаркетi…

Я сам не впiзнав власного голосу. Оце-то комент вийшов би для Інстаграму… Жоден актор у свiтi не спромiгся б лiпше зiграти жалюгiднiсть. Я був справжнiм нiкчемою, огидним самому собi.

– Я не буду нiчого пояснювати, поки не приiде мiй тато… – Славко раптом побiлiв, i його губи зiйшлися в тонку лiнiю. Певно, моi слова зачепили його.

– А хто в нас тато? – украдливо почав той, що нас затримав, бо, як пiзнiше з’ясувалося, вiн був начальником охорони.

Славко злiсно матюкнувся, проте з помiтною пихою назвав прiзвище батька, посаду. Це нiби додало йому впевненостi, бо вiн нi сiло нi впало заходився роздавати охоронцям «обiцянки», погрожуючи, що завтра «всю змiну цього грьобаного супермаркету звiльнять». Здавалося, Славковi слова справили враження. Запала тиша. Старший охоронець зробив знак пiдлеглим i потягся до мобiльного.

– Алло, Мартусю, маю сенсацiйний матерiал для вашого телеканалу. Син самого Поповича щойно нас пограбував… Так, маю запис пригоди… Заплатите як за сенсацiю? Тодi зараз перекину тобi на iмейл. І чекаю на групу з журналiсткою!

До кiнця того дня ми зi Славком стали справжнiми зiрками Інтернету й телебачення. Не було такого новинного телеканалу в Украiнi, який би не показував нас щогодини в усiй красi. Спершу транслювали нашi фото на весь екран, потiм крутили нашвидку змонтований ролик, де ми спершу цупимо жвачки i шоколадки, а потiм Славко ще й прихоплюе «Хенесi». Утiм, справжнiй треш починався в кiмнатi охорони, коли лунали Славковi матюки й погрози…

Знайомий iз дитинства свiт рухнув i притиснув мене своiми уламками. Із гордостi школи й улюбленця вчителiв я враз перетворився на покидька, який ошукав iхню довiру. Провинний янгол, що упав на самiсiньке дно пекла в переддень Рiздва. Бiльше за все на свiтi я би хотiв вiдмотати час назад i назавжди стерти ту страшну, фатальну подiю з мого життя, але навiть найвидатнiший письменник-фантаст був безсилий допомогти менi втiлити це бажання. Я мав сповна спожити плоди свого дурного розуму i навiть боявся уявити, як житиму далi.

Мати весь час плакала, батько ж замкнувся в собi й мовчав. Якби вiн нагримав на мене, дав потиличника, вiдiбрав мобiльний – менi було б легше. Але вiн мовчав i думав щось свое. Нiби беручи приклад iз батька, я теж пiрнув пiд власноруч змайстрований панцир, пiд який нiкому не було доступу.

Надiйшов Святвечiр. Ми сидiли втрьох за столом, що на ньому були дванадцять традицiйних страв, i вдавали, наче свято завiтало й до нашоi оселi. Ялинка, прикрашена мамою, незворушно поблискувала вогниками, нiби в минулi роки, коли празник був щирим i радiсним. Батьки дивилися телевiзор, я колупався виделкою в тарiлцi. Добiгав кiнця випуск новин, аж раптом на екранi з’явилося знайоме обличчя. Батьки напружилися, я також витрiщився на пласке зображення, бо це було пещене обличчя депутата Поповича, Славкового татка. Вiдверто кажучи, я бачив його «вживу» лише кiлька разiв у початковiй школi, проте вiдразу впiзнав, бо його портрет перiодично з’являвся на бiлбордах мiста перед черговими виборами.

– У нашiй святковiй студii спецiальний гiсть Ігор Попович… – дикторка блиснула окулярами в бiк депутата, i камера, мов за командою, вихопила обличчя «спецiального гостя».

– Шановнi спiвгромадяни! Сьогоднi, у переддень великого свята…

Я був переконаний, що зараз розпочнеться порожне пашталакання, але депутат Попович здивував усiх, бо несподiвано скорчив скорботну мiну i вибачився… Я вдруге витрiщився на плаский екран. Депутат Попович щиро, зi сльозами н

очах просив вибачення у громади за вчинок свого сина.

– Я справдi мало придiляв уваги вихованню сина, надто переймався громадською дiяльнiстю. Результат не забарився. Син потрапив пiд вплив хулiгана-однолiтка, який намовив його вкрасти пляшку дорогого алкоголю з супермаркету. Я не кажу, що мiй син – безневинне ягня, але зрозумiйте, у такому вiцi дуже легко втрапити пiд поганий вплив…

Наступноi митi мама вибiгла з кiмнати, навiть не дочекавшись, коли депутат Попович закiнчить свою сповiдь на камеру. Вона зачепила рiздвяного янгола, що висiв на ялинцi, i вiн iз дзенькотом упав на пiдлогу, вiдразу перетворившись на зоряний пил.

– Синку, не слухай цього…

Я пiдвiв очi на батька – вiн вимкнув телевiзор i дивився на мене.

– Цей Попович телефонував нам минулого тижня. Пропонував грубi грошi за те, щоб ти взяв усю провину на себе. Ми не погодилися, але вiн усе ж вирiшив очорнити тебе, щоб врятувати свого синочка.

До мене поволi, мов крiзь товщу води, доходили татовi слова.

– Нам час поговорити з тобою. По-чоловiчому. Серйозно, – батько вiдвiв погляд, нiби щось побачив за темним вiкном, де пролiтали поодинокi снiжинки. – Я винен перед тобою. Винен через свое мовчання. Але повiр, не мiг iнакше. Ти вже дорослий i мусиш затямити, що навiть найближчi друзi iнколи можуть стати лютими ворогами. Загалом маеш бути готовим до пiдступiв долi. Життя складне. Але я зараз не про це. Хочу тобi розказати нашу сiмейну iсторiю.

Тато встав i пiдiйшов до вiкна. Його голос звучав глухо, не зовсiм виразно.

– Ти знаеш, що кам’яниця, у якiй наше помешкання, зведена ще за Австрii, а точнiше 1903 року. Тодi ця вулиця називалася Кадетською. Десь у двадцятих роках сюди, у новий ще тодi будинок, переiхав мiй прадiд Роман iз родиною. Вiн був професором Львiвськоi полiтехнiки й отримав це помешкання на другому поверсi у службове користування. Утiм, воно тодi складалося не з трьох, а з шести кiмнат, i ще мало кухню, iдальню, ванну i кiмнатку для куховарки. Ти все правильно зрозумiв: тодiшне помешкання займало весь другий поверх, а зараз тут усе переплановано i поруч живуть цiлi три родини.

Мiй дiд Євген, якого мусиш пам’ятати, був старшим iз трьох дiтей прадiда Романа. Дуже добре вчився i мав, як i ти, особливий нахил до точних наук. Тож його батьки сподiвалися, що й вiн свого часу стане професором. Євген навчався у Львiвськiй академiчнiй гiмназii, що була тодi у складi Львiвськоi полiтехнiки. До того ж там за спецiальним дозволом цiсаря вчили дiтей украiнською.

Наближалося Рiздво 1937-го року. У Львовi тодi були дуже непевнi часи. Загроза вiдчувалася звiдусiль, тривожнi звiстки надходили i зi Сходу, i з Заходу. Ти, певно, добре тямиш, про що я. Проте пiдлiтки живуть у своему особливому свiтi… Можеш менi навiть не заперечувати – пiдростеш i зрозумiеш… Євген був таким самим безжурним пiдлiтком, як i ти у твоi сiмнадцять, хiба був на рiк старшим. Весною мав складати матуру. Напевно, вiн i його товариш Ян, або Яньо, як його тодi кликали, почувалися вже вiльними i дорослими людьми. Їхнi ж викладачi мали iншу думку. Особливо напосiдався на учнiв Платон Глушинський, професор нiмецькоi мови. Сам вiн був iз невеличкого Борщiва, усього в життi досягнув самотужки. Можливо, був людиною непоганою, водночас мав одну прикру, як на думку Євгена, рису. Юний Євген писав про нього в щоденнику, що «вчитель нiмецькоi мови Платон Глушинський любить лише селян». Мовляв, коли на гiмназiйному коридорi з’являеться селянин, професор зараз же пiдходить, довго трясе йому руку, розмовляе дружньо й ласкаво. Селянськi ж сини, якi живуть у Львовi на «станцiях», тобто на кватирах у львiвських мiщан, мають у професора Глушинського один спецiальний привiлей: коли до такого учня приiжджають iз вiдвiдинами батьки з села, – вiн звiльнений того дня вiд обов’язку готуватися вдома до лекцii з нiмецькоi мови. Отож, Євген i Яньо подумали, що це несправедливо, i кiлька разiв, не вивчивши урок iз нiмецькоi, збрехали Глушинському, що до них приiздили батьки з села, хоча обое були львiв’янами. День, коли професор дiзнався правду, таки настав. Глушинський домiгся суворого покарання для юних грiшникiв – iшлося про неатестацiю з нiмецькоi, а це загрожувало тим, що матуру могли посунути на рiк…

Яньо жив iз батьками на Личаковi. Його тато був простим крамарем, мав невеличку бакалiйну крамничку. Родина ледве зводила кiнцi з кiнцями, водночас батько мрiяв, що син вивчиться на лiкаря i заживе панським життям, тому й вiдривав останнi копiйки, щоб оплатити Янове навчання. Але хлопець бiльше цiкавився життям батярiв [6 - Львiвськi батяри – унiкальна львiвська субкультура, що iснувала з середини ХІХ столiття до середини ХХ столiття. Назва «батяр», iмовiрно, виникла вiд угорського «betyar», що означае особу, яка мае дивнi погляди i робить непередбачуванi вчинки; авантюриста, гульвiсу.], яких бачив щодня на Личаковi, нiж власним майбутнiм. Ти ж, певно, чув про батярiв? Це були такi собi моднi львiвськi тусовщики, якщо говорити сучасною мовою, день для яких не минав без в

селоi витiвки. Батярi сходилися на пляцi Святого Антонiя, де нинi Винникiвський базар. Там вони обговорювали i планували парубоцькi забави та витiвки, по-iхньому – «геци». Частенько траплялося таке: батяр заходив у першу-лiпшу ресторацiю i замовляв присутнiм пиво. Усi його здоровили, а вiн тим часом непомiтно вислизав i йшов собi додому. Вiдтак кожен iз почастованих мусив самотужки заплатити за випите пиво, хоч, може, i не планував його собi замовляти. А батяр смiявся i хвалився товаришам гарною гецою. Що й сказати, господарi ресторацiй досить швидко порахували прибуток вiд таких батярських витiвок i вже самi домовлялися з ними, щоб тi органiзовували такi штуки.

Ну, це я трохи вiдхилився вiд теми. Просто хотiв пояснити, що життя у Львовi в тридцятi роки вирувало i молодь мала власнi челенджи, як ви зараз кажете.

Євген iз Яном замислили помститися Глушинському. Вони знали, що наприкiнцi Рiздвяного посту гiмназiю облетiла сумна звiстка – помер вiд сухот зовсiм молодий професор латини. Його звали Михайлом, а прiзвище, якщо менi не зраджуе пам’ять, було Кордуба. Свiжа могила цього професора на Личакiвському цвинтарi добре помiтна з центрального входу i щоразу потрапляла на очi Яновi, коли той вертав iз навчання. Не знаю, кому вже там спало на думку, але хлопцi й собi замислили гецу. Дочекалися, коли пiсля занять Глушинський вийшов iз класноi кiмнати в якихось справах, i крадькома пробралися туди. Їхнiй план був i дурний, i жорстокий водночас, хоча iм, певно, здавалося, що вони запланували дотепну батярську витiвку. Євген iз Яном витягли гiмназiйну шинель Глушинського. Тодi, перед Рiздвом, випав сильний снiг, стояв мороз. Дiстатися додому без шинелi – то вже було неабияке випробування для професора. Але хлопаки на тому не спинилися. Вони майнули глибоким снiгом на Личакiвський цвинтар. Там, недовго думаючи, начепили шинель на щойно встановлений хрест на могилi професора Кордуби, згори намотали якесь ганчiр’я, щоб здаля скидалося на голову, а на табличцi виправили прiзвище й iнiцiали на iм’я Платона Глушинського. Щоб шинель не з’iхала з хреста, хлопцi защепнули ii на всi гудзики i ще й примотали мотузкою…

Ти, звiсно, розумiеш, що такий жарт не був безневинною забавкою, як батярськi витiвки з пивом. Цвинтарний сторож зранку викликав жандармерiю, настiльки був наляканий дивним «флешмобом» у перший день Рiздва. Досить скоро знайшлися свiдки, якi бачили двох хлопцiв у гiмназiйних одностроях бiля цвинтаря. Через негоду вулиця була майже безлюдна i двое самотнiх вiдчайдухiв усiм добре запам’яталися. Попри те, що тодi не було камер спостереження, злочин дуже швидко розкрили. Усю провину, ясна рiч, поклали на Яна, бо вiн мешкав на Личаковi, походив iз незаможноi родини, вчився не дуже добре, словом, був, iз погляду жандармiв, справжнiм батяром. А мiй дiдо був сином професора…

Батько надовго замовк. Вiн так i стояв бiля вiкна, вдивляючись у примарне свiтло вуличних лiхтарiв.

– Що сталось iз Яном? Чим завершилася iсторiя? – нарештi не втерпiв я.

– Яна вiдрахували з гiмназii, а Євген таки успiшно здав матуру… Батьковi зв’язки зiграли вирiшальну роль у його життi… Знаеш, синку, я зараз не просто так згадав про цей сiмейний скелет у шафi. Думаю, що настав час нашiй родинi вiддавати борги. Не подумай, що я вiрю в мiстику чи родове прокляття, однак вважаю, що iснуе певний закон свiтовоi справедливостi, коли все вчинене повертаеться, як добре, так i зле. Тож прошу тебе, коли чутимеш звинувачення не лише на свою адресу, але й за Славкову провину, згадуй про Яна i поводься гiдно… Не збирай у серцi злобу на весь свiт, збирай мудрiсть i досвiд у своiй головi…

До суду справа так i не дiйшла, «розсипалася» дорогою туди. Мабуть, депутат Попович приклав до цього руку. Пiсля нашого зi Славком челенджу я так жодного разу i не зустрiвся з ним. Телефонний номер мого друга вiдразу став недiйсним, а нового вiн анi менi, анi комусь iз нашого класу не повiдомляв. Усi його сторiнки в соцмережах вiдразу було заблоковано. До гiмназii Славко перестав ходити, бо «у зв’язку зi станом здоров’я» перевiвся на домашне навчання. Вiн просто зник. Розчинився. Самоусунувся iз мого життя, iз життя гiмназii, мiста загалом. Казали, що батько вивiз його за кордон на якийсь час, доки вляжеться галас. Можливо, так i було.

Минуло майже два мiсяцi вiдтодi, як трапилась пригода в супермаркетi. Весна вже делiкатно хазяйнувала в мiстi, непомiтно прибираючи снiг iз вулиць. Днi ставали довшими, i це додавало оптимiзму.

Поступово я звик до того, що став вигнанцем у гiмназii. Де б не з’являвся, вiдразу припинялися розмови, а учнi, мов за командою, вiдводили очi, не бажаючи навiть поглядом зустрiтися iз затаврованим злодiем.

Якось пiсля урокiв я повiльно брiв територiею гiмназii до заднього виходу, коли знагла почув чиiсь прискоренi кроки, нiби хтось намагався наздогнати мене.

– Сергiю! Зачекай, Сергiю!

Позаду мене стояла Лейла. Вона простягала менi невеличкий прозорий пакетик, у якому щось яснiло золотисто-медовою барвою.

– Сергiю, у

ас нинi Навруз. Це як у вас Великдень i Рiздво водночас, бо це свято весни i Нового року заразом. Кожен цього дня мае почастуватися пахлавою на щастя. Такий звичай…

Лейла простягала менi пахлаву, а я стояв, мов баран, i дивився на неi. Вона заходилася наново пояснювати менi про Навруз i рiзнi святковi традицii.

– Скуштуй! Це дуже смачно. Я хочу, щоб це дарувало тобi щастя в новому роцi.

До горла пiдкотився клубок, що заважав менi промовити бодай слово у вiдповiдь. Тi, хто вчилися зi мною з першого класу, учителi, котрi вiдправляли мене на конкурси й олiмпiади – усi вони вiдступилися вiд мене. А ця зовсiм незнайома менi дiвчина простягала подарунок i бажала щастя в майбутньому…

– Дякую!

Я взяв пакетик i мимохiть доторкнувся до Лейлиноi руки. Їi довгi пальцi були геть холодними. Лейла натягла капюшон i помахала менi на прощання.

Зранку ми нiби випадково зустрiлися на розi наших вулиць i пiшли до гiмназii удвох. Я взяв Лейлин розцяцькований наплiчник i перекинув через вiльне плече.

Вiдтодi ми з Лейлою стали нерозлучними, бачилися, щойно випадала вiльна хвилинка: на всiх перервах, до i пiсля школи, мiж походами до репетиторiв. Майже завжди легко знаходили теми для розмов.

– Ми iз депортованих… – якось сказала менi Лейла i майже вiдразу додала: – Але ти не знаеш, що це таке.

Я заперечив, бо й справдi: про депортацiю кримських татар хiба глухий не чув. Утiм Лейла наполягала на своему.

– Не думай, що менi пощастило народитися в заможнiй родинi, яка нiколи не знала горя. Дiд i баба завжди повторювали iмена тих, хто не перенiс депортацii, чиi тiла просто викинули з вагона в безкраiй степ. Ти знаеш, як це: нарештi повернутися до рiдного дому i побачити, що там хазяйнують чужi люди? Коли мiй дiд заробив першi великi кошти у своему ресторанi, вiн купив собi дiм своiх батькiв, де в садку росло iнжирове дерево, котре вiн садив разом iз батьком…

– Я й не знав, що в Сiмферополi росте iнжир, – щиро здивувався я.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

У 1871 роцi вулицю було названо на честь великого польського астронома – Миколая Коперника. У кiнцi XIX сторiччя вулиця Коперника стала центральною, на нiй з’явились багатоповерховi будинки, дорогi крамницi. Вiдносна вiддаленiсть вiд шуму мiста, густа зелень сприяла заселенню на цiй вулицi елiти. У XX сторiччi в бiльшiй частинi будiвель на вулицi вже розташовувались невеликi пiдприемства та майстернi. У 1941-му роцi, пiд час нiмецькоi окупацii, вулиця мала назву Kopernikusstra?e. У 1944-му роцi вона знову отримала украiнську назву – Коперника.

2

Левандiвка – житловий масив у Залiзничному районi на захiднiй околицi Львова, вiдмежований вiд iнших районiв залiзничними магiстралями. Розбудований iз села, що ввiйшло до складу мiста 11 квiтня 1930-го року. Є двi версii походження назви «Левандiвка» (пол. Lewando?wka). За однiею з них, вона походить вiд прiзвища колишнiх дiдичiв Левандовських. За iншою версiею, викладеною в «Щасливiй iсторii» Надii Мориквас, назва походить вiд назви нiмецькоi колонii Льовендорф (нiм. Lo?wendorf, буквальний переклад – «село левiв»), що iснувала тут у XVIII столiттi (перша згадка про колонiю датуеться 1778-м роком).

3

Товариство «Просвiта» (1868–1939 рр.) – громадська органiзацiя, утворена в 1868-му роцi у Львовi з метою культурного розвитку, консолiдацii народноi спiльноти та пiднесення нацiональноi свiдомостi украiнського народу. Найплiднiше у 1920–30-тi рр. «Просвiта» працювала в Галичинi та на Закарпаттi. 1939-го року, через окупацiю угорськими i радянськими вiйськами украiнських земель, дiяльнiсть товариств на Закарпаттi та в Галичинi була припинена.

4

Пiд час епiдемii холери в 1830–1831 роках у Галичинi померло майже тридцять п’ять тисяч людей. У самому Львовi смертнiсть досягла п’ятдесяти вiдсоткiв серед усiх, хто захворiв.

5

Так львiв’яни називають психiатричну лiкарню, розташовану на вулицi Кульпаркiвскiй у Львовi.

6

Львiвськi батяри – унiкальна львiвська субкультура, що iснувала з середини ХІХ столiття до середини ХХ столiття. Назва «батяр», iмовiрно, виникла вiд угорського «betyar», що означае особу, яка мае дивнi погляди i робить непередбачуванi вчинки; авантюриста, гульвiсу.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить