Ідеальний командний гравець. Як розпiзнати i розвинути три основних якостi
Патрiк Ленсiонi

Вiдомий бiзнес-тренер, засновник i президент консалтинговоi компанii The Table Group та надзвичайно талановитий автор мiжнародних бестселерiв, визнаний одним iз провiдних фахiвцiв у сферi бiзнесу, Патрiк Ленсiонi пропонуе ефективну концепцiю створення професiйноi та надiйноi команди. Як успiшний менеджер i експерт з лiдерства, вiн дiлиться натхненними iдеями й секретами продуктивностi та злагодженостi колективу… Бiзнес-роман Патрiка Ленсiонi про створення сильноi команди став справжньою концепцiею успiху та продуктивностi й визнаним бестселером за версiею The Wall Street Journal. Як стати по-справжньому iдеальним командним гравцем? Якi три якостi мае розвинути в собi кожен, хто прагне досягти успiхiв i бути неперевершеним у своiй справi? Що е запорукою ефективноi та згуртованоi команди? Потужна й дiева методика вiд талановитого експерта з лiдерства i командноi роботи, практичнi поради та iдеi, перевiренi часом i досвiдом!

Патрiк Ленсiонi

Ідеальний командний гравець

Як розпiзнати й розвинути три основнi якостi

© Patrick Lencioni, 2016

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2017

* * *

Ідеальний командний гравець

Як розпiзнати й розвинути три основнi якостi

Присвячуеться Трейсi Нобл, яка провела мене через процес написання цiеi книжки i яка завжди залишатиметься скромною, енергiйною та кмiтливою людиною

Вступ

Якби хтось попросив мене скласти перелiк найбiльш цiнних навичок, що iх людина повинна розвинути у собi, щоб досягти успiху в дiловому свiтi i – якщо вже почали говорити про це – у життi, я поставив би на перше мiсце вмiння працювати у командi. Здатнiсть ефективно спiвпрацювати з iншими, пiдвищувати ефективнiсть дiяльностi групи е бiльш важливою у сучасному мiнливому свiтi, нiж будь-коли. Мало кому вдаеться досягати успiху у роботi, сiм’i або в iншому соцiальному середовищi без цього.

Я впевнений, що бiльшiсть людей погодяться iз цим, i саме тому трохи дивно, чому справжнi команднi гравцi зустрiчаються вкрай рiдко. Я думаю, що суть проблеми криеться в неспроможностi визначити перелiк вимог до командного гравця, що робить це поняття дещо розпливчастим, навiть делiкатним.

Те саме стосуеться i роботи в командi, якiй досi придiляеться увага здебiльшого на словах, а не на практицi. У книзi «П’ять вад у роботi команди» (The Five Dysfunctions of a Team) я пояснював, що справжня робота в командi вимагае конкретноi, специфiчноi поведiнки: довiри, що грунтуеться на чутливостi, конструктивних суперечок, дiевих зобов’язань, рiвноправноi вiдповiдальностi i нацiленостi на результат. На щастя, за умови достатньоi пiдготовки, терпiння та наявностi часу бiльшiсть людей здатнi цьому навчитися.

Проте, я мушу визнати, що деякi люди, засвоiвши цi п’ять особливостей поведiнки, стають кращими командними гравцями, нiж решта. Вони не народжуються такими, але через життевий досвiд, трудову дiяльнiсть або конкретну схильнiсть до особистого розвитку вони опановують три основнi чесноти, що дозволяють iм бути iдеальними командними гравцями, – скромними, енергiйними та кмiтливими. Хоча цi слова можуть здатися простими, жодне з них не е саме тим, чим здаеться. Розумiння нюансiв цих рис мае вирiшальне значення для ефективного iх застосування.

Впродовж останнiх двадцяти рокiв роботи з керiвниками та iхнiми командами я неодноразово бачив, що, якщо одному з членiв команди бракуе однiеi або декiлькох iз вказаних чеснот, процес створення згуртованоi команди е набагато складнiшим, нiж мав би бути, а в деяких випадках – навiть неможливим. Ми використовували цей пiдхiд для найму спiвробiтникiв та управлiння працiвниками у The Table Group[1 - The Table Group – консалтингова компанiя з питань управлiння, заснована 1997 року, спецiалiзуеться на розвитку команд, керiвникiв i життездатностi органiзацiй, розташована у Сан-Франциско. Патрiк Ленсiонi – ii засновник i президент. Серед клiентiв фiрми New York Life, Microsoft, Visa, FedEx. (Тут i далi примiтки ред., якщо не зазначено iнше.)] з моменту нашого заснування в 1997 роцi, i вiн показав себе як чудовий провiсник успiху, а також як надiйне пояснення невдач. У результатi ми дiйшли висновку, що цi три, здавалося б, очевиднi риси мають для командноi роботи те ж значення, що й швидкiсть, сила i координацiя для легкоi атлетики, – вони роблять все iнше простiшим.

Наслiдки всього цього очевиднi. Лiдери, що спроможнi розпiзнати, найняти i розвивати спiвробiтникiв, якi е скромними, енергiйними та кмiтливими, матимуть серйозну перевагу над тими, хто цього робити не здатен. Такi лiдери зможуть побудувати сильнiшi команди i зроблять це набагато швидше, з меншими труднощами, значно скорочуючи болiснi матерiальнi витрати, пов’язанi з iнтригами, плиннiстю кадрiв i моральними проблемами. А спiвробiтники, якi зможуть втiлити згаданi вище чесноти, стануть бiл

ш цiнними i потрiбними для будь-якоi органiзацii, яка високо цiнуе командну роботу.

Мета цiеi маленькоi книжки – допомогти вам зрозумiти, як невловиме поеднання цих трьох простих атрибутiв може прискорити процес створення справжньоi взаемодii у вашiй органiзацii або у вашому життi, щоб ви могли бiльш ефективно досягти надзвичайних вигод, що iх вона приносить.

Я сподiваюся, що ця книжка вельми стане вам у пригодi.

Історiя

Частина перша

Ситуацiя

Досить

За двадцять рокiв Джефф Шенлi побачив у Силiконовiй долинi[2 - Кремнiева (Силiконова) долина – так називають економiчну зону вiд Сан-Франциско до Сан-Хосе включно. У долини немае адмiнiстративних кордонiв i вона не позначена на картах. Ця територiя на пiвостровi Сан-Франциско в Калiфорнii стала мiсцем зародження багатьох ключових американських корпорацiй, якi спецiалiзуються на сучасних електронних та iнформацiйних технологiях. Своею появою долина завдячуе Стенфордському унiверситету, який, маючи майже 8 тисяч акрiв землi, вирiшив здавати ii в оренду виключно високотехнологiчним компанiям, якi могли бути корисними Стенфорду. Назва з’явилася спочатку через виробництво напiвпровiдникiв та електронноi технiки. Через спiвзвучнiсть слiв silicone (силiкон – кисневмiсна кремнiйорганiчна сполука) i silicon (кремнiй) виник подвiйний переклад назви долини. Правильнiше все ж говорити Кремнiева долина.] бiльш нiж достатньо. Графiк, трафiк i претензiйнiсть. Настав час для змiн. Якщо бути чесним, ця робота насправдi не втомила Джеффа. Вiн насолоджувався цiкавою та успiшною кар’ерою. Змiнивши кiлька мiсць роботи у сферi маркетингу високих технологiй, вiн у 35 рокiв разом iз партнером заснував власний технологiчний бiзнес. За два роки пiсля цього Джефф був радий зниженню на посадi, коли рада директорiв найняла людину, яку назвали «зрiлим генеральним директором». Протягом наступних чотирьох рокiв цей генеральний директор, Кетрiн Петерсон, дала Джеффовi чимало урокiв з керiвництва, з роботи i в командi, i в бiзнесi, набагато бiльше, нiж вiн мiг би дiзнатися за десяток рокiв у бiзнес-школi.

Коли Кетрiн пiшла у вiдставку, Джефф залишив компанiю i провiв наступнi кiлька рокiв, працюючи у маленькiй консалтинговiй фiрмi у Гаф-Мун-Бей[3 - Прибережне мiстечко в окрузi Сан-Матео, штат Калiфорнiя. (Прим. перекл.)], над пагорбами Силiконовоi долини. Джефф процвiтав, i ось-ось мав стати партнером. Але за цей час йому та його дружинi набридло гнатися за Джонсами – родиною, що жила у бiльш дорогому бунгало по сусiдству.

Джефф був безсумнiвно готовий до змiн. Та для нього стало загадкою, куди рухатися далi i що робити. Вiн, мабуть, i не сподiвався, що вiдповiдь прийде у виглядi телефонного дзвiнка вiд його дядька Боба.

Боб

Роберт Шенлi був найбiльш вiдомим i широкопрофiльним будiвельним пiдрядником у долинi Напа[4 - Долина Напа – виноградарська зона, розташована в Напа Каунтi, Калiфорнiя (США), вважаеться одним iз найкращих виноробних регiонiв у свiтi. Комерцiйне виробництво вина тут започаткували ще у XIX столiттi, а виробництво вин вищого гатунку – на початку 1960-х рокiв.] вже три десятки рокiв. Що б не зводилося у Напа – винний завод, школа, торговельний центр, – можна було впевнено сказати, що до цього значною мiрою долучилася Valley Builders.

На превеликий жаль для Боба, жоден iз його дiтей не був зацiкавлений у тому, щоб переймати сiмейну справу. Замiсть цього вони вирiшили бути рестораторами, бiржовими маклерами i вчителями у середнiй школi. І саме тому Боб зателефонував своему племiннику, щоб запитати, чи не знае вiн когось, хто мiг би взятися за управлiння компанiею через декiлька рокiв, коли Боб пiде на пенсiю.

Боб не вперше звертався до свого небожа за порадою. У минулому Джефф допомiг йому кiлька разiв i навiть рiк тому проконсультував адмiнiстрацiю щодо серйозного проекту з командною роботою, яка була однiею з цiнностей фiрми. Джефф зосередив своi зусилля на створеннi бiльш ефективних команд на найвищих рiвнях компанii.

Бобу подобалося те, що робив Джефф, i пiд час сiмейних свят вiн часто хвалив свого племiнника, кажучи щось на кшталт «цей хлопчик – мiй найкращий радник». Двоюрiднi брати дражнили Джеффа, вдаючи, що ображаються на прихильнiсть свого батька.

Боб був надзвичайно високоi думки про Джеффа, тому абсолютно не очiкував, що його амбiтний небiж, захоплений свiтом високих технологiй, коли-небудь зацiкавиться роботою у будiвельнiй сферi. Саме через це здивування дядька не мало меж, коли Джефф сказав:

– А ви не думали про те, щоб найняти когось без досвiду роботи в галузi? Когось, схожого на мене?

Перехiдний перiод

Протягом мiсяця Джефф та Морiн продали свiй маленький будиночок у Сан-Матео[5 - Сан-Матео – мiсто в однойменному окрузi штату Калiфорнiя (США). Одне з найбiльших передмiсть на пiвостровi Сан-Франциско.] i переiхали разом iз двома дiтьми й одним собакою на пiвнiчну околицю Напи – мiста, а не долини. Вiд Джеффа до офiсiв VB було лише чотири милi, i навiть якщо вiн iхав, не перевищуючи швидко

тi, дорога займала лише сiм хвилин.

Протягом цих хвилин Джефф переживав першу хвилю каяття. Хоча в сiмейному життi у нього все й далi було добре, вивчити усi нюанси будiвельноi галузi виявилося набагато важким завданням, нiж вiн очiкував. Точнiше, проблемою була саме вiдсутнiсть нюансiв.

Здавалося, що все у будiвництвi зводилося до фiзичних, матерiальних, питань. Минули днi теоретичних дебатiв i надхмарних мрiй. Тепер Джеффовi довелося займатися вивченням конкретних питань, маючи справу з усiм – вiд кондицiонерiв до пиломатерiалiв ну i, звiсно ж, бетону[6 - Тут гра слiв: в англiйськiй мовi слово concrete означае i «бетон», i «конкретний». (Прим. перекл.)].

Але досить скоро Джефф не тiльки звик до цього нового стилю роботи, а й почав знаходити переваги. Безпосереднi розмови про матерiальнi речi, можливо, були й менш складними, нiж високi технологii, але разом iз тим приносили бiльше задоволення. До того ж вiн навчався бiльше, нiж мiг собi уявити, особливо вiд свого дядька, який нiколи не закiнчував коледж, але, здавалося, глибше розумiв бiзнес вiд безлiчi тих керiвникiв, з якими Джефф працював у сферi високих технологiй.

Пiсля восьми тижнiв спостереження i навчання Джефф дiйшов висновку, що переiзд до Напи був правильним рiшенням, а стреси з його життя у Силiконовiй долинi залишилися позаду.

Вiн помилився.

Частина друга

Дiагностика

Вмiння орiентуватися

Боб Шенлi нiколи не був обережною людиною, i саме це було однiею з причин, чому справи в його фiрми йшли настiльки добре. Вiн рiшуче й смiливо працював над зростанням своеi компанii, в той час як iншi намагалися застрахуватися вiд втрат. Якщо не брати до уваги випадкових i неминучих спадiв економiки, бiльшiсть рiшень Боба давали йому значнi довгостроковi прибутки.

У його фiрмi працювало бiльше двохсот спiвробiтникiв, що робило Боба одним iз найбiльших роботодавцiв у регiонi. Цi працiвники, починаючи вiд рядових будiвельникiв i закiнчуючи iнженерами-архiтекторами, загалом отримували хорошу платню i, що бiльш важливо для Боба, щедрi надбавки. Хоча бонуси змiнювалися з року в рiк залежно вiд економiки регiону та успiхiв компанii Боба, нiхто з працiвникiв Valley Builders не вiдчував, що йому не доплачують.

Спiвробiтники не були единими людьми, якi залежали вiд фiнансового успiху VB. Невелика група членiв сiм’i, яких Боб називав «приватними акцiонерами», мали свою частку у компанii. Це були дружина i дiти Боба, а також дехто з його братiв i сестер, якi допомогли йому розпочати власну справу бiльше як три десятилiття тому. Один iз цих родичiв був батько Джеффа, який тепер сподiвався, що цей непередбачуваний дохiд допоможе йому щось накопичити на пенсii.

Протягом перших мiсяцiв перебування на роботi Джефф майже всю свою увагу придiляв вивченню операцiй будiвництва. В основному вiн опановував повсякденну тактичну та фiнансову природу бiзнесу – вiд придбання матерiалiв i планування до видачi дозволiв i витрат на робочу силу. Боб вирiшив почекати кiлька мiсяцiв, щоб розповiсти Джеффовi про довготермiновi стратегiчнi питання, пов’язанi iз загальним фiнансовим станом компанii та розвитком нового бiзнесу. Хоча Джефф, звiсно, ставив чимало запитань з приводу цiеi сфери, Боб запевнив його, що вони разом переглянуть цю частину бiзнесу, щойно його племiнник розбереться з найпростiшими завданнями будiвельноi сфери.

Джефф не мав анiнайменшого уявлення про те, наскiльки швидко настане цей день i яким потрясiнням для нього буде ця розмова. Так само, як i Боб.

Новина

Сидячи за обiдом у престижному ресторанi барбекю бiля рiчки Напа, Боб перейшов до справи.

– Коротко кажучи, я до смiшного радий, що взяв тебе на роботу. Ти вже став благословенням для мене i для компанii.

Джефф був задоволений таким вiдгуком, як нiколи за свою кар’еру, можливо, тому що це казав член його сiм’i. Але вiн розумiв, що його дядько хоче сказати i ще щось важливе.

– Власне, я не буду чекати рiк, щоб призначити тебе на посаду. Ми зробимо це просто зараз.

Захоплений зненацька такою новиною, Джефф почав опиратися.

– Вау. Я не думаю, що нам слiд квапити подii…

Посмiхаючись, Боб махнув рукою i зупинив його.

– Не кажи менi, що ти не готовий, бо я це й так знаю.

Джефф зовсiм збився з пантелику.

– Я не хочу, щоб ти був готовий, Джеффе. Я хочу, щоб ти хвилювався, трохи нервував. Це пiде тобi на користь.

Джеффовi здалося, що його дядько якийсь сам не свiй.

– Ну, я думаю, що матиму достатньо хвилювань i стресiв упродовж наступних шести мiсяцiв. Чому б нам просто…

– Тому що ми не можемо, – перебив його Боб, цього разу його тон був набагато серйознiшим. Вiн зробив паузу i зiбрався з силами, щоб вимовити наступне речення: – Джеффе, мiй лiкар каже, що у мене е серйозне захворювання серця. Таке, вiд якого не одужують. Я не розумiю половину слiв, якi говорить мiй лiкар. Щось про iшемiю та стенокардiю. Все, що я зрозумiв, це те, що менi потрiбна операцiя i що мое життя мае змiнитися. Негайно.

Якраз цiеi митi до них пiдiйшла офiцiант

а, щоб взяти замовлення.

Вiдразу ж отямившись, Боб швидко замовив салат без заправки i склянку води. А потiм шпигнув Джеффа:

– Але спробуй-но тiльки не замовити реберця, я тобi просто тут дупу надеру.

Джефф засмiявся i замовив реберця. Коли офiцiантка вiдiйшла, вiн поставив Бобовi фiлософське запитання:

– З тобою все буде добре?

– Якщо операцiя мине нормально i я робитиму геть усе, що скаже лiкар, тодi все мае бути добре. Але це буде важко для мене. Саме тому я й повинен вiдiйти вiд справ. – Боб зробив паузу. – Не можу повiрити, що я це щойно сказав. Гадаю, я й досi в шоцi вiд того, що мене наступного тижня не буде на роботi. Але я повинен пiти, бо не вмiю спинятися на пiвдорозi.

– Коли операцiя?

– За тиждень, якщо нiчого не змiниться i вони не зможуть забрати мене ранiше.

Джефф був приголомшений.

Попри свою показову впевненiсть i почуття гумору, Боб явно ставився до ситуацii вкрай серйозно:

– Чесно кажучи, Джеффе, я не знаю, що ми робили б, якби я тебе не взяв на роботу.

Джефф кивнув, задоволений довiрою, але не самою ситуацiею. Обстановка загрожувала перерости у набагато гiршу.

Бiда не ходить сама

Джефф вирiшив заглибитись у деталi.

– Добре, ненавиджу це робити, але гадаю, час поговорити про баланс i довгостроковi фiнансовi показники компанii.

Боб трохи сором’язливо кивнув i потягнувся за чимось у своiй сумцi для ноутбука.

– Гадаю, що я принiс бiльшiсть тих паперiв, якi потрiбнi тобi.

Добре знаючи свого дядька, Джефф почав вiдчувати, що щось не так. Вiн вирiшив прозондувати ситуацiю.

– Виходячи з усього, що я до цього часу бачив, припускаю, що компанiя в досить хорошiй формi. – Це було швидше питання, анiж констатацiя факту.

Боб посмiхнувся так само, як вiн зазвичай усмiхався, коли запевняв дiтей, що не кидатиме iх у найглибший куточок басейну, якраз перед тим, як шубовснути iх туди.

– Саме так. – У його голосi не було впевненостi: – Але менi потрiбно поговорити з тобою про деякi новi виклики та можливостi.

Попри занепокоенiсть дядька, Джефф голосно розсмiявся.

– Я не думаю, що менi це сподобаеться, судячи з того, як це звучить.

– О, в тебе все буде чудово. Це звичайнi деталi роботи галузi.

Офiцiантка принесла Джеффове пиво i Бобову воду.

– То про якi виклики та можливостi ми поговоримо? – запитав Джефф.

Боб припинив порпатися у сумцi i глянув на Джеффа. У його поглядi прочитувалась химерна сумiш захоплення i занепокоення.

– Джеффе, ми щойно виграли два великi проекти. – Вiн зробив паузу, щоб дати племiннику сприйняти iнформацiю i продовжив: – Це дуже цiкаво. Проект лiкарнi Queen of the Valley, про який я вже згадував кiлька тижнiв тому, дiстався нам у понедiлок. А вчора вранцi я пiдписав документи на проект нового готелю у Сейнт-Геленi[7 - Мiсто в штатi Калiфорнiя (США).]. – Вiн зробив паузу, намагаючись вичавити з себе посмiшку: – Ми вiзьмемося за обидва.

Джефф знiяковiв.

– Це ж гарна новина, хiба нi?

– Це фантастична новина, – вiдповiв Боб голосом, у якому не звучало нiчого фантастичного.

– Коли востанне, за документами, ми виконували два проекти одночасно? – Джеффовi дуже кортiло про це дiзнатися.

Боб завагався, кинувши погляд на свою склянку води, а потiм знову на Джеффа.

– У тому-то й справа. Ми нiколи не виконували двох великих проектiв, таких як цi, одночасно. – Вiн зробив паузу: – Насправдi, вони обидва настiльки великi, як усе, що ми будь-коли робили до того.

З обличчя Джеффа спливла посмiшка. І так вже вiдчуваючи замiшання, вiн ще й отримав найгiршу новину, яку тiльки можна було собi уявити.

Зв’язаний зобов’язаннями

Джефф глибоко вдихнув:

– Гаразд. Я знаю, що це важко чути, i останне, що я хотiв би зробити, – це засмутить тебе, дядьку Бобе. Але, може, нам варто зосередитися на одному проектi, а другий вiддати комусь iншому. Я маю на увазi, що якби ти командував парадом, то це було б викликом, але для нового i недосвiдченого керiвника, як я, це може стати рецептом катастрофи.

Боб кивнув i зробив ковток води зi склянки:

– Розумiю.

Джефф хотiв видихнути з полегшенням, але вiдчував, що е ще якiсь деталi. І вiн був правий.

Дядько криво посмiхнувся:

– Просто за умовами угоди щодо лiкарнi ми втрачаемо величезну суму, якщо вiдмовимося. А за готель нам уже заплатили першу частину грошей, якi ми використали на будiвництвi торгового центру Oak Ridge.

Джефф почав вiдчувати, як його проймае жар, i йому стае недобре. Вiн жадiбно ковтнув пива з пляшки, що стояла перед ним.

– Отже, проблема з обiгом коштiв? Їх забагато, щоб вiдмовитися вiд намiру?

Боб кивнув.

– О, так. Це було б провалом для фiрми. – Потiм його посмiшка знову з’явилась на обличчi: – Але щойно ми впораемось iз цими проектами, з грошима все буде гаразд.

У цей момент Джефф зрозумiв, що не так уже й добре знае свого дядька.

Боб спробував пiдбадьорити його:

– Ти зможеш це зробити, Джеффе. Ти розумнiший i молодший за мене. І тобi багато допомагатимуть.

Тон Джеффа змiнився:

– Як давно все це стал

ся? – У його голосi звучали звинувачувальнi нотки.

– Ну, як я вже казав, угода про будiвництво готелю пiдписана вчора, а лiкарня…

– Нi, я маю на увазi твою хворобу, – перервав його Джефф.

Боб був спантеличений.

– Ну про це я дiзнався лише вчора вдень. Я мав пройти профiлактичне обстеження, бо останнiм часом мене турбував невеликий бiль. – Його очi широко розкрилися, коли вiн раптом зрозумiв, до чого хилить Джефф. – Ти ж не думаеш, що я все це знав i тебе пiдставив? Я б нiколи так iз тобою не вчинив, Джеффе.

Його голос зазвучав трохи розгублено.

– Якби я знав, що доведеться залишити бiзнес, я нiколи б не погодився на цi проекти i не поставив би тебе перед такою дилемою.

Джефф вiдчував себе жахливо перед дядьком через те, що складалося враження, нiби вiн не довiряв Бобу. Але вiн не мiг не поставити наступне запитання:

– То виходить, що ти сумнiваешся, що я зможу це зробити?

– Нi, це не те, що я мав на увазi. Я просто хотiв сказати, що ненавмисне поставив тебе у таку ситуацiю. Але це не означае, що ти не впораешся. Ти можеш найняти бiльше людей. Це всього лише питання масштабу. Все буде добре.

Джефф тiшив себе надiею, що Боб дiйсно мав це на увазi. Втiм не був упевнений у цьому.

Занурення

Джефф вирiшив не допивати пиво. Вiн подумав, що мае повернутися до роботи i зосередитися на нiй решту дня i, ймовiрно, вечора.

Боб сказав племiннику, що уже проiнформував двох найвищих керiвникiв про майбутню змiну, i порадив Джеффу побачитися з ними вiдразу пiсля обiду. Джефф погодився, а потiм запитав, чи буде вiн мати повну свободу в управлiннi компанiею.

Боб запевнив його, що так.

– Жодних обмежень. Починай негайно.

Зрадiвши таким гарантiям, Джефф провiв решту обiду, розмовляючи з дядьком про його здоров’я та сiм’ю. І взагалi не згадував про бiзнес. Наприкiнцi розмови, вставши, щоб пiти, Джефф вибачився перед Бобом за те, що сумнiвався у його намiрах.

– Я тебе нi в чому не звинувачую, – запевнив його Боб. – Я б сам поставив тi ж запитання.

Раптом Боб усмiхнувся i уважно подивився на Джеффа:

– Знаеш що? Одна з найгiрших для мене речей в усьому цьому – це те, що я не буду з тобою працювати. – Вiн зробив паузу, щоб уникнути емоцiй. – Ти, можливо, цього не знаеш, але останнi кiлька мiсяцiв я почувався щасливiшим, нiж упродовж багатьох рокiв.

Джефф щиро обiйняв Боба, як брата свого батька, а не як компаньйона по бiзнесу, i пiшов з ресторану з важким серцем.

На зворотному шляху в офiс VB Джефф зателефонував двом управлiнцям, на яких мав спиратися, щоб зберегти компанiю, i призначив зустрiч у другiй половинi дня. Однiею з причин, що не давала йому втратити вiру в свое майбутне на фiрмi, була його впевненiсть у двох давнiх спiвробiтниках – Клер Массiк i Боббi Бредi.

Клер була досить високою блондинкою, на кiлька рокiв молодшою за Джеффа, яка керувала всiею адмiнiстрацiею фiрми, куди входили фiнансовий, юридичний та HR вiддiли. Вона була единим керiвником вiддiлу управлiння персоналом за всю iсторiю компанii, Боб найняв ii неохоче сiм рокiв тому, пiсля того як його особистий адвокат переконав його, що вiдсутнiсть такого вiддiлу робить компанiю вразливою з юридичноi точки зору. Боб наполiг на тому, щоб знайти когось, хто буде пiдтримувати компанiю i цiкавитися будiвництвом. Як вiн пояснював кандидатам пiд час спiвбесiди: «Менi не потрiбен якийсь грiнпiсiвець, який прийде сюди з ненавистю до бiзнесу i руйнуватиме культуру компанii».

Багато з цих кандидатiв вiдмовилися вiд подальшоi участi у вiдборi, але коли Клер почула цi слова, то зрозумiла, що ii мiсце тут. Дочка вiйськового та вчительки танцiв, вона щосили намагалася вiдшукати свое покликання пiсля закiнчення коледжу. Клер була захоплена психологiею та бiзнесом, але недостатньо, щоб продовжити кар’еру в якiйсь iз цих сфер, i вирiшила, що вiддiл управлiння персоналом стане для неi правильною комбiнацiею. Їi першi кiлька рокiв в HR були жахливими – сумiш бюрократичного протоколу та емоцiйних семiнарiв. Клер уже готова була пiти з галузi, коли почула про вiдкриття вакансii у Valley Builders. За двадцять хвилин розмови з Бобом Шенлi Клер змiнила свое рiшення.

Джефф близько познайомився з Клер за останнi кiлька рокiв, особливо пiд час консультацiй щодо роботи у командi, якi вiн надавав VB. Пiд час управлiнських нарад, вiн швидко зрозумiв, чому Боб любив ii i чому покладав на неi стiльки вiдповiдальностi. На щастя, Клер була рада, коли Джефф приеднався до компанii, тому вiн вважав, що вони будуть добре працювати разом.

Боббi Брейдi, усмiхнений 52-рiчний кремезний чоловiк iз сивим волоссям, керував усiма роботами на будiвельних майданчиках VB. Вiн виявив свою добру вдачу ще одинадцять рокiв тому, коли прийшов на фiрму, i його колеги вирiшили, що два Боби у керiвництвi – це завелика плутанина. Тож, бажаючи над ним по-доброму пожартувати, товаришi по роботi називали його Боббi, добре знаючи, що це iм’я наймолодшого хлопчика з серiалу «Сiмейка Брейдi» (The Brady Bunch) – одного з найбiльш знакових ситкомiв[8 - Си

ком – ситуацiйна комедiя, рiзновид комедiйних радiо- чи телепрограм iз постiйними персонажами i мiсцем дii.] Америки.

Боб, або Боббi, й оком не змигнув, сприймаючи прiзвисько з самокритичним гумором та несподiваною доброзичливiстю, вирiшивши, що рано чи пiзно зможе вiд нього вiдмовитися. На власне здивування, Боббi швидко звик до своеi новоi iдентичностi на роботi i виявив, що це допомагало йому будувати стосунки з пiдрядниками i постачальниками, якi любили його пiддражнювати.

Боббi, безумовно, допомогло те, що вiн досконально розбирався у будiвельному бiзнесi. Вiн заробив собi солiдну репутацiю завдяки своiй чесностi, старанностi i тому, що вчасно виконував своi проекти, – це вiдрiзняло його вiд багатьох колег у галузi.

Коли на зворотному шляху до офiсу Джефф зателефонував Боббi та Клер, щоб домовитися про зустрiч у офiсi, то дiзнався, що Боб повiдомив iм про свою хворобу та несподiване пiдвищення Джеффа того ранку за снiданком. Джеффовi було дуже цiкаво дiзнатися, що Клер i Боббi думають про нову угоду, адже вони мали вже кiлька годин, щоб обдумати цi новини. Реакцiя Клер i Боббi могла виявитись не такою, на яку очiкував Джефф.

Драма

Коли Джефф повернувся, то Клер i Боббi вже чекали в офiсi його дядька – невиразному кабiнетi, який Боб вiдмовлявся осучаснити чи декорувати вiд моменту заснування компанii. Дядькова дружина називала цей стиль «конструктивiзм 1970-х рокiв», який добряче пасував ii чоловiковi.

Боббi сидiв за великим дерев’яним столом, й вигляд мав не надто щасливий.

– Сiдай, Джеффе. – Це прозвучало як наказ.

Клер почала першою:

– Джеффе, я думаю, ти знаеш, що ми не з тих людей, якi посмiхаються комусь при зустрiчi, а потiм плiткують за спиною. Ми будемо з тобою вiдвертими, подобаеться це тобi чи нi.

Перш нiж Джефф встиг сказати «звичайно», слово взяв Боббi:

– Справа в тому, що ми зовсiм не в захватi вiд того, що ти будеш нашим новим босом.

Джефф завмер. Пiзнiше, увечерi, вiн говорив своiй дружинi, що почувався, нiби у сценi з якогось поганого фiльму.

Боббi витримав паузу, щоб пiдкреслити значущiсть своiх слiв, перш нiж продовжити:

– Я майже десять рокiв гнув спину на твого хвалькуватого дядька, i як вiн мене винагородив? Вiддав найвищу посаду своему племiннику?

Джефф був приголомшений, i глянув на Клер, щоб побачити, чи згодна вона з рiзкими словами, що зривалися з вуст Боббi. Мабуть, не згодна, бо просто дивилася на Джеффа, який намагався захиститися.

– Послухай, я не очiкував…

Боббi перервав його:

– Я не хочу це чути. Коли ти прийшов сюди, ти знав, що маеш тут переваги. Боб мав знати, що пiде з бiзнесу, коли наймав тебе на роботу.

– Нi, вiн сказав, що лише вчора зустрiвся з лiкарем i…

Тепер втрутилася Клер:

– Припини, Джеффе. Ти думаеш, ми вчора народилися?

Схоже, Клер мала ще що сказати, але зупинилася, встала i вiдвернулася вiд Джеффа, пiдiйшовши до вiкна.

Боббi дивився на неi з сумiшшю занепокоення i розчарування на лицi. Вiн продовжив тираду, звернену до Джеффа, з бiльшою напругою, нiж до того:

– Коротко кажучи, якщо ти збираешся бути босом, ми йдемо геть.

У Джеффа запаморочилося в головi. Вiн мовчав.

Сердитий настiльки, наскiльки це було можливо, Боббi, схоже, був засмучений реакцiею Клер i дивився на неi.

Джефф повернувся, щоб побачити чому, i помiтив, що Клер трусить.

«Вона плаче?» – майнула думка в його головi.

– Успiхiв тобi на новому робочому мiсцi, друже! – Боббi встав i попрямував до дверей. – Ходiмо, Клер.

І тут Клер, схоже, зламалася. Схилившись i затуливши обличчя руками, вона почала трястися ще бiльше.

Джефф був збентежений, як нiколи.

І тут вiн почув, як Клер ледве стримуе смiх.

– Дiдько, Клер! – крикнув Боббi на свою колегу.

Вона повернулася до Боббi i перестала смiятися.

– Вибач, я просто не змогла.

– Ти все зiпсувала! Ми мали змусити його дiяти! – Боббi похитав головою, дивлячись на Клер.

Зрештою, Джефф заспокоiвся, зрозумiвши, що його щойно розiграли.

– Ну ви й покидьки! – Обурення Джеффа вiдразу ж стихло, бо на душi стало легше. Посмiхнувшись, вiн ухопив зi столу пляшку з водою i пожбурив ii у Боббi. Той спiймав ii.

– Визнай, ми таки пошили тебе в дурнi, – пустив шпильку Боббi.

– Вибач, Джеффе, – перепросила Клер свого нового боса. – Вiн змусив мене це зробити.

Джефф передражнив ii.

– Отже, тобi самiй доведеться потiм шукати роботу?

Вона здригнулася.

– Боб так розлютиться, коли про це почуе.

– Нi, – заперечив Боббi. – Вiн вирiшить, що це весело.

Джефф погодився з ним.

– Ага, так i буде. Хвалько.

Гумор шибеника

Потiм Клер спробувала привести iнших до тями.

– Чого ми регочемо? У нас ситуацiя – гiрше нiкуди.

Це лише змусило розсмiятися ще голоснiше, аж поки iх не опанувала реальнiсть.

Джефф вiдчував, що ситуацiя була трохи похмурою, з огляду на стан здоров’я його дядька.

– Народ, як ви думаете, з ним все буде добре?

Клер раптом вiдчула спiвчуття до свого нового боса:

– О, думаю, що так. Скажи йому те, що ти

же ранiше казав, Боббi.

– Кiлька рокiв тому моему братовi поставили такий самий дiагноз i вiн перенiс таку ж операцiю. Це не ризиковано, за умови, що вiн змiнить свiй рацiон та спосiб життя. – Боббi зробив паузу, щоб Джефф все це переварив. – Все мае бути добре.

Радий iхнiм словам щодо дядька, Джефф i сам трохи заспокоiвся.

– Отже, чи е дещиця правди в тому, що ви менi тут наговорили? – Перш нiж вони вiдповiли, вiн пояснив: – Я маю на увазi, чи немае у вас вiдчуття, що на моему мiсцi мали бути ви?

Джефф був радий, що Боббi заговорив першим:

– Жартуеш? Якби Боб поставив мене генеральним директором, я б сам звiдси пiшов. Я знаю, що менi добре вдаеться, i це не ця робота, – сказав вiн, оглядаючи офiс. – Я звик працювати на майданчиках.

Клер долучилася до розмови:

– І я так само. Я дуже любила консультувати Боба, у його крiслi менi було б незручно. Це не для мене.

– Добре, але як ви ставитеся до того, що тепер я сидiтиму в ньому?

– Ну, це було б неправдою, якби ми сказали, що нас це не тривожить, – сказала Клер, iдеально поеднавши прямоту i спiвчуття.

Боббi продовжив:

– Авжеж. Ми так само переживаемо, як i ти, друже. Але це не означае, що в нас на прикметi е хтось, хто, на нашу думку, був би кращим. З огляду на божевiлля ситуацii, що склалася просто зараз, ти, ймовiрно, для нас – найкращий варiант.

– Чому ти так кажеш?

За нього вiдповiла Клер:

– Бо нам потрiбен хтось, кого ми знаемо i кому довiряемо. Тут немае героя зi сторони, який мiг би прийти i зробити цю роботу. А ти зацiкавлений. Ти член сiм’i.

– І ти не йолоп, – сказав Боббi без тiнi гумору. – Ти хороший хлопець i слухаеш, що тобi кажуть. Ми знаемо, що ти нас розумiеш.

Джефф нiколи не мiг припустити, що фраза «ти не йолоп» може бути настiльки втiшною. Або що його назвуть хлопцем у вiцi за сорок. І все ж вiн повинен був ще трохи натиснути.

– Добре, я це цiную. Але в мене е фiлософське питання. – Вiн зробив паузу для ефекту: – Чи готовi ви дозволити менi бути лiдером компанii? І вашим керiвником?

Клер i Боббi подивилися один на одного, потiм повернулися до Джеффа:

– Безумовно, – заявив Боббi.

– Аналогiчно, – сказала Клер.

Джефф вiдчув полегшення.

– Гаразд. Тодi повечеряймо сьогоднi разом?

Перша зустрiч

Сидячи за великим столом у мексиканському ресторанi Maria за кiлька кварталiв вiд офiсу, Джефф i його новi пiдлеглi вiдсунули вбiк тарiлки i столове начиння, щоб звiльнити мiсце для паперiв. З огляду на те, що це був буднiй вечiр i iжа у Maria була так собi, у iхньому розпорядженнi була бiльша частина примiщення.

– Добре, давайте зараз спробуемо уникнути надмiрноi кiлькостi деталей, – пояснив Джефф. – Просто визначимо найбiльшi важелi, що на них нам треба натиснути для виконання цiеi роботи.

Боббi та Клер не вiдразу вiдповiли, тож вiн уточнив:

– Я кажу про великi категорii. Такi як фiнансування, робоча сила, матерiали.

Тепер вони закивали головами, i майже в унiсон сказали:

– Робоча сила.

Зайнятий iжею, Джефф зробив жест, щоб вони пояснили, i Боббi почав першим:

– Нам потрiбно взяти, – вiн швидко пiдрахував в умi, – ще принаймнi шiстдесят чоловiк протягом наступних двох мiсяцiв. – Вiн глянув на Клер, шукаючи згоди.

Вона зiтхнула, погодившись.

– Про яких людей ми говоримо? – Джефф хотiв знати. – Будiвельникiв? Керiвникiв проектiв? Бригадирiв?

– Так, – вiдповiв Боббi без тiнi гумору. – Про всiх.

Клер додала:

– Але е чотири важливi вакансii, якi ми маемо заповнити в першу чергу. Керiвник проекту для лiкарнi, два бригадири та старший iнженер.

– Три бригадири, – виправив ii Боббi.

– Добре, може бути три бригадири. Потiм нам потрiбно пiвтора десятка iнспекторiв i близько п’ятдесяти пiдрядникiв усiх видiв. – Вона похитала головою, нiби не до кiнця усвiдомлювала серйознiсть ситуацii, поки справа не дiйшла до списку. – Це божевiлля.

Джефф записав цифри у блокнот.

Наступнi пiвгодини вони говорили про конкретнi вакансii, якi необхiдно зайняти, i про те, як це зробити.

Джефф вирiшив, що настав час рухатися далi:

– Добре, що ще окрiм найму працiвникiв?

Протягом майже двох годин трое керiвникiв обговорили деталi двох великих проектiв, починаючи вiд дозволiв i графiкiв до дизайну й матерiалiв.

Джефф думав, що багато чого навчився за першi шiстдесят днiв на новiй роботi, але пiзнiше визнав, що протягом цих трьох годин у Maria дiзнався бiльше, нiж за попереднi два мiсяцi.

Це було схоже на прискорений курс управлiння будiвництвом, натхнений новим вiдчуттям термiновостi. І страху.

О дев’ятiй годинi Джефф вирiшив, що вже час розходитися.

– Давайте не будемо виснажуватися на першому колi цих перегонiв.

Вони домовилися зустрiтися наступного дня пiсля того, як Боббi повернеться з будiвельного майданчика Oak Ridge – проблемного торгового центру, що його VB намагалася закiнчити.

Перегрупування

Дорогою додому Джефф зателефонував наймолодшому сину Боба – Бену. Вiн завжди був улюбленим кузеном Джеффа з тiеi ж причини, з якоi Боб був й

го улюбленим дядьком. Бен був дуже схожий на свого батька за характером, але не за масштабом дiяльностi.

Бен був учителем iсторii i тренером з баскетболу у старших класах середньоi школи над долиною у Сейнт-Геленi. Хоча йому було лише сорок, вiн, здавалося, став чимось на зразок легендарного тренера. Складалось враження, що його команди вигравали частiше, нiж того дозволяли iхнi здiбностi.

Джефф вирiшив, що не буде торкатися питань бiзнесу, не бажаючи бути бездушним.

– Як ти почуваешся через батька?

Бен, схоже, не надто цим переймався.

– Все нормально. Я радий, що вiн про це довiдався, коли зробив аналiзи. Виходячи з того, що сказав лiкар, все з ним мае бути добре, якщо вiн перестане iсти цю гидоту i залишиться поза стресами на роботi. Чесно кажучи, я, мабуть, бiльше через тебе турбуюся.

– Через мене? – Джефф був щиро здивований.

– Так, пiсля того як батько вiдiйшов вiд справ, менi цiкаво, як ти там почуваешся. І що, на твою думку, буде далi з VB.

На мить Джефф замислився: чим бiльше переймаеться Бен – своiм кузеном чи власними фiнансовими iнтересами.

– Ну, це буде важко, але пiсля сьогоднiшньоi зустрiчi з Клер та Боббi я думаю, що ми впораемося. – Джефф говорив бiльш упевнено, нiж вiдчував насправдi.

– Я з радiстю допомiг би. – Бен здавався щирим.

– Ну, я прийму будь-яку допомогу. У тебе е якiсь думки або iдеi щодо таткового бiзнесу?

– Боюся, що не дуже розумiюся на тонкощах того, що робить батько. Хотiв би, але не розумiюся. Але якщо захочеш зiбрати баскетбольну команду, я в твоему розпорядженнi.

Джефф розреготався.

– Добре. Якщо я можу щось зробити для твоеi мами або татка, дай менi знати.

– Так. Головне – молися за них.

– Буду.

Бен посмiхнувся.

– Ми всi дуже цiнуемо те, що ти робиш для батька. Компанiя багато значить для нашоi сiм’i, й не лише у зв’язку з фiнансами.

– Звичайно, – вiдповiв Джефф, роблячи все можливе, щоб замаскувати напруження, яке вiдчував дедалi бiльше.

Кузени домовились випити разом каву на тижнi i завершили розмову якраз тодi, коли Джефф пiд’iхав до дому.

Вiн ще не розмовляв зi своею дружиною Морiн вiдтодi, як усе сталося, i прагнув особисто повiдомити iй новину. Морiн була для нього постiйним джерелом суждень i спiвпереживання, а також оптимiзму. Зазвичай Джефф цiнував саме оптимiзм. Але сьогоднi вiн був дуже розчарований тим, що вона, здавалося, анiтрохи не була вражена.

– Я погано розумiю Боба, але думаю, що ця робота для тебе насправдi – дуже хороша рiч, – пояснила Морiн.

Джефф подивився на неi так, нiби та з’iхала з глузду.

Вона уточнила:

– Просто послухай. Менi подобаеться, що тут спокiйнiше i тобi недовго добиратися до роботи. І що ми тебе частiше бачимо. Але тобi потрiбен виклик. Тобi завжди потрiбнi труднощi.

– Не знаю. – Вiн зробив глибокий вдих. – Цей виклик занадто тiсно пов’язаний iз родиною.

Морiн трохи здивувалася:

– Ти маеш на увазi родиннi зв’язки?

Вiн кивнув.

– Нiколи не думав, що мiй успiх на роботi може вплинути на моi стосунки iз сiм’ею. Дiдько, навiть мiй батько знатиме, якщо я облажаюся.

Морiн заперечила йому:

– Не будь дурним. Вони всi за тебе вболiвають. Нiхто не очiкуе, що ти будеш суперменом. Просто розбирайся з проблемами по черзi.

Джефф хотiв сперечатися, але знав, що вона була права. Якщо думати про все одночасно, то це його розчавить, а справлятися з проблемами почергово – вiн, напевно, зможе.

На щастя, перше i найважливiше питання буде предметом його завтрашньоi зустрiчi.

Все шкереберть

Вранцi Джефф вирiшив зробити гак по дорозi на роботу, зупинившись на будiвельному майданчику Oak Ridge, щоб глянути на Боббi i його команду. Коли Джефф пiд’iхав до трейлера, машини Боббi там не було.

– Вiн поiхав п’ять хвилин тому, – пояснив один iз робiтникiв, що стояв бiля трейлера.

Джефф вирiшив побути трохи на майданчику, дорогою вiн вiтався з усiма робiтниками, кого тiльки бачив. Йому просто хотiлося скласти краще уявлення про цей колектив. Звiсно, це була не перша його поiздка на об’ект; вiд самого початку роботи в компанii вiн узяв собi за звичку кiлька разiв на тижнi виiздити «в поле». Але Джефф нiколи не був в Oak Ridge, в основному через те, що об’ект був майже завершений, i там вiн мiг мало чому навчитися порiвняно з iншими проектами, що перебували на раннiх стадiях. Але зараз Джефф вивчав новi деталi й оглядав майданчик як генеральний директор, хоч нiхто ще не знав, що вiн – iхнiй новий бос.

Коли Джефф повернувся до офiсу, Боббi i Клер сидiли за столом дядька Боба.

– Овва, я думав, ти проведеш ранок у Oak Ridge, – сказав Джефф Боббi. – Гадаю, ми з тобою розминулися на кiлька хвилин.

Клер пiднесла свiй вiдкритий ноутбук до Джеффа i поставила його перед ним.

– Тобi потрiбно це прочитати. Ми розiшлемо це за кiлька хвилин, – трохи з сумом сказала вона.

Джефф трохи розгубився.

– Добре. – Вiн присiв, щоб прочитати електронний лист, який Боб написав до спiвробiтникiв. Це було зворушливе пояснення його стану здоров’я, розповiдь про лю

ов до VB i людей, якi там працювали, та про печаль, яку вiн вiдчувае через те, що змушений пiти. За кiлька хвилин у Джеффа навернулися сльози. Боб також повiдомляв, що був дуже радий назвати Джеффа новим лiдером компанii. Вiн навiть зазначив, що Клер i Боббi висловили свою довiру до Джеффа i як до людини, i як до керiвника.

Коли Джефф закiнчив читати листа, то глянув на Боббi та Клер, якi, здавалося, вiдразу ж засумували за Бобом i розхвилювалися через майбутне компанii.

– Боб хотiв розiслати вiдеозвернення, – пояснила Клер, – але вирiшив, що не зможе цього витримати, бо буде надмiру емоцiйним.

– І на той випадок, якщо тобi цiкаво, вiн сказав правду про те, що ми в тобi впевненi, – додав Боббi.

На щастя, Клер порушила мовчанку:

– Добре, хлопцi. Нам треба працювати. – Вона зупинилася i глибоко вдихнула. – То що там вiдбуваеться в Oak Ridge, Боббi?

– Сьогоднi ситуацiя була нормальна. Ось чому я й приiхав ранiше. Я подумав, що треба взятися до роботи якомога швидше.

Джефф пiдiйшов до свого столу i вiдкрив записник.

– Тодi добре. Поговоримо про персонал. – Вiн звiрився з записами. – Загалом у нас е вiсiм тижнiв, щоб найняти 60 чоловiк.

Боббi поморщився.

– О, не кажи про вiсiм тижнiв. Кажи «два мiсяцi». Так звучить довше. – Потiм вiн виправив свого боса. – І найбiльш iмовiрно – 80 чоловiк.

Джефф збентежено глянув у записник:

– Зачекай. Вчора ти сказав «60».

Клер пояснила:

– Ми сказали, що нам потрiбно бiльше шiстдесяти осiб персоналу для проекту. Тому нам доведеться найняти щонайменше 80.

– Чому?

– Бо щонайменше двадцять iз них вiд нас пiде пiд час будiвництва.

Джефф був шокований.

– Але ж виходить, що плиннiсть кадрiв становить 33 вiдсотки.

– Ми теж можемо рахувати, розумний хлопчику, – передражнив його Боббi.

Джефф глянув на Клер.

– Це типово для кожноi будiвельноi компанii? Чому я не знав про це ранiше?

Вона пояснила:

– Плиннiсть кадрiв на будiвництвi не рiдкiсть. Але в нас вона набагато вища, нiж у бiльшостi iнших компанiй.

– Чому?

– Бо ми вимогливiше ставимося до працiвникiв, коли справа стосуеться iхньоi поведiнки. Боб не терпить тих, хто не вiдповiдае культурi VB.

– Ти маеш на увазi роботу в командi? – спитав Джефф.

Клер i Боббi кивнули.

Джефф вирiшив поки що вiдкласти питання плинностi кадрiв.

– Добре, – зiтхнув вiн, – де ми знайдемо цих людей? Давайте почнемо з хлопцiв, якi забивають цвяхи i заливають цемент.

Клер вiдмахнулася вiд нього:

– Це не проблема. У нас е джерела i, якщо потрiбно, ми можемо найняти працiвникiв нижчоi ланки через субпiдрядникiв або на тимчасовiй основi. Це буде коштувати нам дорожче, але це не найбiльша проблема на даний момент.

– А як щодо бригадирiв i керiвника проекту?

– Ну от iз цим трохи складнiше. Ми кiлька мiсяцiв тому втратили двох бригадирiв, тож уже трохи вибилися з графiку.

– Ага, i що з ними сталося?

– Ну, ти вже знаеш, що Oak Ridge будуеться iз запiзненням майже на мiсяць, що не так погано, враховуючи тi проблеми, якi ми там мали. Двое з наших найкращих бригадирiв звiльнилися через нездоровi умови на об’ектi.

Джефф затурбувався:

– Ти ж не хочеш сказати, що там в прямому сенсi токсичнi умови.

– Нi, я хочу сказати, що вони несприятливi. У нас був важкий керiвник проекту, який працював з однiею частиною роботи i дещо нахабнi бригадири, якi погiршили ситуацiю. Атмосфера там певний час була доволi кепською.

– Як так?

Боббi втрутився у розмову:

– Брехливi звинувачення мiж обома групами, здебiльшого на тему «однi байдикують, а iншi за них працюють».

– А як щодо «важкого керiвника проекту»? Що вiн робив?

– Вона, – поправила Клер. – Ненсi Моррiс. Вона намагалася iгнорувати все це. Просто казала всiм, що треба ладнати один з одним i робити свою роботу. Справи погiршувалися.

– Кого звiльнили? – поцiкавився Джефф.

– Ну, – трохи сором’язливо пояснив Боббi, – нiкого. Коли звiльнилися два бригадири, ми не могли дозволити собi втратити ще когось, навiть якби хотiли. Це був повний безлад.

Джефф намагався не бути критичним.

– Отже, ми плануемо й далi тримати на роботi керiвника проекту i нiкудишнiх бригадирiв?

– На жаль, так, – вiдповiв Боббi. – Нам будуть потрiбнi всi люди, якi в нас е.

Тепер Джефф не мiг стримати свого розчарування.

– Отже, можу припустити, що все те, що ми минулого року робили задля покращення роботи в командi, було все ж таки несправжнiм.

Тепер Клер перейшла в оборону:

– Почекай. Це несправедливо. Боб дуже серйозно до цього ставився, i ми теж. Вiн завжди каже, що краще продасть компанiю, нiж триматиме на роботi купу iнтриганiв та егоiстiв.

Боббi додав:

– І це була не просто купа безглуздих плакатiв i футболок, якщо ти це маеш на увазi. Ми проводили зустрiчi щодо довiри, здорового конфлiкту та вiдповiдальностi, з якими ти нам допомагав. Але нас просто обсiли справи, i ми перестали далi цим займатися, замiсть того, щоб поширити цю справу на решту органiзацii. Це, ймовiрно, моя провина, оскiльки бiльшiсть ци

людей працювали в моiй групi.

– Менi теж слiд було побачити це ранiше, – визнала Клер.

Джеффа це не переконало, але вiн намагався залишатися зосередженим.

– Куди подiлися два бригадири? Тi, якi пiшли.

– Вони працюють за контрактом на iншому кiнцi долини, – пояснив Боб. – На житлових об’ектах.

– Вони справдi хорошi фахiвцi? І якщо так, то чи можемо ми повернути iх на об’ект?

Боббi знизав плечима:

– Я не впевнений.

Джефф насупився:

– Ти хочеш сказати, що не впевнений, чи вони хорошi фахiвцi?

Боббi похитав головою:

– Нi, я не певен, що нам вдасться вмовити iх повернутися. А наскiльки вони хорошi фахiвцi, це залежить вiд того, що ти маеш на увазi.

– Ну а як щодо роботи у командi? – спитав Джефф, дивлячись на Клер.

Вона знизала плечима:

– А це, мабуть, залежить також вiд тих, про кого ти питаеш, але я вважала iх надiйними.

Джефф був бiльш нiж стурбований вiдсутнiстю ясностi у вiдповiдях колег i вирiшив, що не може дозволити собi таку розкiш, як затримка зi здачею об’екта.

Молоток

– Гаразд, якщо можна, то я буду доволi вiдвертим. – Джефф щосили намагався бути ввiчливим.

Боббi та Клер подивилися один на одного з деяким занепокоенням на обличчях, а потiм кивнули.

– Ви, народ, i Боб, фактично злили проект з роботи у командi.

Вони нiчого не вiдповiли, тож Джефф продовжив, зосередившись на Боббi:

– Ти кажеш, що це були не просто плакати та футболки, а що ще було? – Перш нiж вони змогли вiдповiсти, вiн продовжив. – Тому що ви, здаеться, не знаете, що ви маете на увазi, коли говорите про командних гравцiв. І тому ви не можете знати, хто, можливо, потребуе змiн, хто мае залишитися, а хто пiти.

– Ми не казали… – Клер хотiла щось пояснити, але Джефф iй цього не дозволив.

– Зачекайте. Я забув. – Джефф був саркастичним, але не грубим. – У вас е одне чiтке визначення. Людина не повинна бути йолопом.

Вони засмiялися, але дещо винувато.

За деякий час Боббi сказав трохи дивнi слова:

– Насправдi частково ти правий. Але я б сказав: нiкчемою або скиглiем. У будь-якому разi така моя думка.

Джефф посмiхнувся.

– Давай зупинимося на йолопах детальнiше. Отже, як ти розумiеш, що певна людина – це йолоп? І як уникнути того, щоб найняти таку особу?

Клер вiдповiла першою:

– Гадаю, що про це можна дiзнатися через певний промiжок часу, коли з цiею людиною трохи попрацюеш.

Джефф похитав головою:

– Авжеж, але на той момент робити такi висновки вже запiзно. І знаете, що вiдбуваеться, коли ви тримаете на роботi йолопiв довше, нiж варто?

Вони не вiдреагували, тож вiн продовжив за них:

– Нейолопи починають звiльнятися.

Можливо, цими словами вiн зачепив i Боббi за живе, бо в того на обличчi з’явився хворобливий вигляд.

Глянувши на Клер, Боббi сказав:

– Саме це й сталося з Карлом та Педро.

Клер пояснила Джеффовi:

– Це тi два бригадири, яких ми втратили. Я не знаю щодо Карла, але Педро точно не був йолопом. А от щодо Ненсi та декого з членiв ii команди – я не дуже впевнена.

– Тепер ви розумiете проблему, так?

Вони кивнули, i Клер iз сарказмом запропонувала:

– Може, нам варто зробити нове гасло: «Йолопам вхiд заборонено»? Можна було б зробити чудовий плакат.

Боббi взяв ручку i почав писати.

– Я вiдразу ж цим займуся. «Йолоп» – це одне слово чи два?

Клер не зважала на гумор колег, схоже, на неi найшло одкровення.

– Знаеш, ми завжди просто покладалися на Боба, щоб зрозумiти, хто пiдходить, а хто нi. Вiн умiв розбиратися в людях. Але навiть вiн не мiг охопити всiх. Вiн не мiг проводити спiвбесiду з кожним кандидатом i приймати рiшення про прийняття людей на роботу на кожному рiвнi. Гадаю, все стало занадто нечiтким i пiшло шкереберть.

Джефф, схоже, раптом пожвавився.

– Ну, гадаю, що це ми вже зрозумiли. Нам потрiбно припинити брати на роботу людей, якi не вмiють працювати в командi. І нам доведеться визначити, скiльки таких людей ще працюють тут, i потiм змiнити iх або звiльнити.

Вiн зупинився i глянув у своi записи.

– Бо якщо ми цього не зробимо, я не бачу, як ми зможемо збудувати готель та нове крило лiкарнi в найближчi пiвтора року. – Джефф зупинився i перевiв подих. – І хоч менi й неприемно це казати, я так само не знаю, як у такому разi ми зможемо втримати VB у бiзнесi.

Вивчення обстановки

Джефф вирiшив повернутися на майданчик Oak Ridge пiд час обiду, «щоб подивитися на ситуацiю iншими очима», як вiн пояснив Клер та Боббi.

Дорогою зателефонував своему кузену Бену.

– Хлопче, пам’ятаеш, я пропонував випити кави наступного тижня? – Не чекаючи вiдповiдi, вiн продовжив: – Як щодо сьогоднi в другiй половинi дня?

Бен пiдколов його:

– Ти настiльки за мною скучив?

– Знаеш, так. І, можливо, я зможу поставити тобi кiлька запитань.

– Про компанiю?

– Щось на кшталт. Але не зовсiм. Я поясню, коли тебе побачу. О пiв на четверту тебе влаштовуе?

– Як щодо четвертоi? Я завершую роботу в офiсi за чверть четверта.

– Тодi зустрiнемося у Starbucks. Тiй кав’ярнi, що бiля ресторану A&W зб

ку вiд шосе.

На той час, коли Джефф поклав слухавку, вiн уже пiд’iхав до нового торгового центру Oak Ridge. «Обожнюю те, що все тут настiльки близько», – подумав вiн.

Оскiльки будiвельнi бригади починають працювати ранiше, нiж бiльшiсть людей, вони i обiдають ранiше. Хоча пiсля полудня минуло небагато часу, всi вже працювали, тому Джефф зайшов до трейлера, щоб глянути, хто там е. За iмпровiзованим столом у кутку просторого трейлера сидiла Ненсi Моррiс, порпаючись у паперах.

– Вибачте, – сказав Джефф.

Вона пiдняла голову i глянула на нього, але нiчого не сказала.

– Привiт, я Джефф.

Вона вiдповiла так, нiби вiн був постачальником цементу:

– Так, я знаю. Ми якось перетиналася в офiсi. Заходьте, будь ласка. – Ненсi вказала на складаний стiлець по той бiк ii столу, але, схоже, нiяк не могла вичавити з себе посмiшку. – Гадаю, я маю привiтати вас iз пiдвищенням.

– Ну, я хотiв би, щоб це вiдбулося за iнших обставин, але все одно дякую.

– Чим я можу вам допомогти? – запитала Ненсi без жодних емоцiй.

– «Ну, я просто думаю, чи ти не дурепа?»

Насправдi Джефф цього не сказав, але саме ця фраза майнула у нього в головi. Замiсть цього вiн вирiшив пiдiйти до справи трохи м’якше:

– Як тут iдуть справи?

Не вiдриваючи погляду вiд паперiв, Ненсi вiдповiла:

– Ну, це залежить вiд того, що ви маете на увазi.

Джефф був трохи здивований ii грубiстю i трохи спантеличений манерами, до яких не звик у сферi високих технологiй.

Ненсi була привабливою, приблизно одного вiку з Джеффом, i майже на фут нижча за нього. «Проте, – подумав Джефф, – вона, мабуть, вкладе мене у борцiвському поединку. Не так через фiгуру чи очевидну силу, як через манеру поведiнки – сумiш брутальностi та впевненостi в собi».

Джефф зрозумiв, що в нього немае часу на те, щоб бути слабким.

– Ну, по-перше, наскiльки ви впевненi у тому, що ми вкладемося у новi термiни?

– Моя дiлянка роботи в порядку, але вам треба спитати Крейга. Це iнший керiвник проекту, вiн займаеться малими архiтектурними формами та мiськими комунiкацiями.

– Тобто ви не знаете, як у нього справи?

Вона похитала головою.

– Не зовсiм. Останнiм часом нечасто його бачу.

Джеффовi не подобалася ця розмова, але вiн не мiг кинути все i пiти.

– Ненсi, менi здаеться, що ви повиннi знати про весь проект. Якщо ми пропустимо ще один термiн, то не матиме значення, хто вiдстае.

Ненсi пiдняла голову i глибоко зiтхнула:

– Послухайте, Крейг бiльше навiть не запрошуе мене на зустрiчi. Тож я просто нiкуди не лiзу, працюю без упину i залишаю йому його справи. Я дiйсно хочу, щоб цей проект було зроблено вчасно, але тут такий жах, що я буду щасливою, коли все це скiнчиться. Вибачте, якщо фраза погано звучить, але такий зараз у мене реальний стан речей.

Частково Джефф оцiнив ii чеснiсть, але все-таки бiльше схилявся до того, що вона занадто рiзка.

– Не знаете, де менi знайти Крейга?

Вона похитала головою.

– Нi. Але якщо менi треба було б над цим подумати, я сказала б, що вiн бiля головного входу на стоянку. Я бачила його там близько години тому.

Джефф пiшов, знаючи, що в якийсь момент йому доведеться вирiшувати проблеми Ненсi. І вiн не згорав вiд нетерплячки в очiкуваннi цього дня.

Двi сторони

Так сталося, що Джефф трохи знав Крейга. Їхнi дiти ходили до однiеi школи, i кiлька тижнiв тому Джефф i Крейг разом хильнули трохи пива на щорiчнiй Мiжнароднiй Парафiяльнiй ночi Святоi Марii.

Крейг помiтив, що Джефф iде до нього, i вiдiйшов вiд групи робiтникiв, якi стояли бiля входу.

– О, два вiзити за один день, – сказав вiн, посмiхнувшись. – Все гаразд?

Джефф зрадiв тому, що Крейг, здаеться, був радий його бачити.

– Так, все чудово. Я просто хотiв знати, як iдуть справи. – Раптом, вирiшивши, що мае бути вiдвертiшим, Джефф сам себе виправив: – Насправдi, можливо, все не так добре. Не знаю.

Крейг мав занепокоений вигляд.

– Я чимось можу допомогти?

– Ну, я щойно розмовляв iз Ненсi, i схоже, у вас, хлопцi, е певнi проблеми. – Перш нiж Крейг почав говорити, Джефф продовжив: – Зараз я вже знаю про двох бригадирiв, якi звiльнилися кiлька мiсяцiв тому, i про все це. Боббi розповiв менi у загальних рисах. Менi просто цiкаво почути твою думку, чому ви з Ненсi не можете гарно працювати разом.

Крейг насупився.

– Наскiльки вiдверто менi розповiдати?

– Хiба я казав, що не треба бути щирим?

– Гадаю, що нi. – Крейг посмiхнувся. – Просто я мiг би вiдповiсти полiткоректно, а мiг би коротко.

– Давай коротко.

– Добре, у цiеi жiнки, – сказав вiн, вказуючи на трейлер, що стояв у iншому кутку стоянки, – е деякi серйознi проблеми. Я маю на увазi, вона знае свою справу, коли це стосуеться здачi будiвлi, – треба вiддати iй належне. Але з нею нелегко працювати. Будь-кому.

Джефф лише слухав, i Крейг продовжував далi:

– Вона звинуватила моiх хлопцiв у тому, що це через них ii пiдлеглi звiльнилися, але це була ii провина, так само, як i все iнше. Так, ми були до них грубими через те, що вони вiдставали, але це здебiл

шого через те, що нiхто з них не мiг мати з нею справу. Я не хотiв цього казати, – додав вiн насамкiнець, – але вона якась вiдьма.

Джефф не посмiхнувся.

– Я не зовсiм упевнений, в чому проявляеться те, що вона вiдьма, Крейгу. Будь трохи конкретнiшим.

– Вибач. Просто вона доводить людей до сказу. Своiм тоном, манерами, мiмiкою. Дiдько, навiть ii постачальники не люблять iз нею спiлкуватися.

– Ось чому ви не запрошуете ii на своi зустрiчi?

Крейг посмiхнувся, але не дуже весело.

– Це вона тобi сказала?

Джефф кивнув.

– Я не забороняв iй приходити на зустрiчi, – пояснив Крейг. – Я сказав, що не варто приходити, якщо плануе всiх роздратувати. Тож вона взагалi перестала з’являтися.

– Ти думаеш, вона це навмисно робить? – вголос поставив питання Джефф.

Крейг зiтхнув.

– Не знаю. Але якщо хтось змушуе людей почуватися некомфортно, то, можливо, це не випадковiсть.

– А як щодо тебе?

Крейг збентежився, але не захищався.

– Що ти маеш на увазi?

– Ти робиш щось таке, що може ii дратувати?

Вiн подумав, перш нiж вiдповiсти:

– Не знаю. Мабуть, я не дуже терплячий щодо ii манер. І менi слiд було б поговорити з нею й вiдновити робочi стосунки, коли вона перестала приходити на засiдання.

– Але ти кажеш, що з технiчного боку вона працюе добре?

– Так. – Вiн стенув плечима. – Вона насправдi добре розумiе, що потрiбно зробити i вмiе пiдтримувати порядок.

– Непомiрне самолюбство?

Крейг скривився i почухав потилицю.

– Знаеш, вона як геморой, я б не сказав, що вона егоiстична або егоцентрична. Це дивно. Вона просто бiль у дупi, знае вона це чи нi.

Оця фраза, «знае вона це чи нi», зачепила Джеффа.

Хоча вiн i був так само збентежений, як i пiвтори години тому, Джефф вiдчув новий приплив енергii. Це було саме те почуття, що його вiн переживав, коли давав консультацii, схоже на те, що вiдчувае детектив, коли намагаеться розкрити злочин. «Може, все не так погано», – запитував себе вiн. І сподiвався на це.

Ретельна перевiрка

Коли Джефф повернувся до офiсу, вiн знайшов Клер та Боббi в офiсi Боббi. У них була селекторна нарада, тож вiн прошепотiв: «Зайдiть до мене в кабiнет, коли завершите».

Вони кивнули, i Джефф пiшов шукати що-небудь, що могло б допомогти йому зрозумiти проблеми у VB.

Зупинившись у великiй кiмнатi вiдпочинку i взявши напiй iз холодильника, вiн побачив кiлькох адмiнiстративних спiвробiтникiв, якi обiдали за одним iз великих круглих столiв. Джефф познайомився з ними вже у першi мiсяцi свого перебування в компанii i вирiшив довiдатися вiд них все, що можна.

– Не заперечуете, якщо я сяду бiля вас?

Вони запросили Джеффа приеднатися до них.

Джефф вiдкрив пляшку Dr. Pepper i вiдразу перейшов до справи.

– Менi потрiбно дещо у вас запитати.

Трое жiнок та двое чоловiкiв кивнули, даючи йому дозвiл.

– Що ви думаете про ситуацii прийому на роботу у цiй компанii?

Одна з жiнок за столом, Кiм, яка займалася прийомом вiдвiдувачiв i виконувала деяку адмiнiстративну роботу для Клер у вiддiлi управлiння персоналом, попросила уточнити:

– Ви маете на увазi сам процес?

Джефф знизав плечима.

– Процес, ефективнiсть, загальну якiсть. Усе.

Тодi Джефф зрозумiв, що вони, можливо, не хочуть казати правду, щоб не зашкодити репутацii своiх босiв.

– Це не «полювання на вiдьом» або щось подiбне. Я працюю з Клер i Боббi, щоб зрозумiти деякi речi. Ми хочемо бути максимально вiдкритими i зрозумiлими, наскiльки це можливо, тому кажiть все, як е.

Кодi, менеджер з фiнансiв, почав першим:

– Думаю, я тут працюю найменше з усiх. – Вiн обвiв поглядом тих, хто сидiв навколо стола, i iншi кивнули, пiдтверджуючи його слова. – Тому, можливо, я краще вiдчуваю процес, як новачок. І, думаю, все було достатньо добре.

– Що ти маеш на увазi пiд словами «достатньо добре»? – спитав Джефф.

– Ну, всi ставилися до мене доброзичливо, професiйно. І це, звiсно, спонукало мене працювати тут.

– А як щодо питань, якi тобi ставили пiд час спiвбесiд?

Кодi довелося трохи подумати.

– Все було доволi стандартно. Що я робив протягом своеi кар’ери, моi сильнi та слабкi сторони.

– Питали щось про вiдповiднiсть корпоративнiй культурi? Ставлення до неi?

Кодi, схоже, був не дуже вiдвертим.

– Так, майже забув. Деякi з iнтерв’юерiв хотiли знати, чи цiнував я роботу у командi.

– Що вони питали?

Кодi насупився, намагаючись згадати.

– Я думаю, що вони хотiли знати, чи здатен я бути чесним та чутливим до зовнiшнього впливу.

Кiм приедналася до розмови:

– Я допомагала формувати папки з матерiалами про кандидатiв. Інтерв’юери мали запитати про довiру, про те, чи добре людям вдаеться впоратися з конфлiктами та деякi iншi речi.

Тепер Кодi пригадав:

– Ага, i вiд мене ще хотiли довiдатися, чи орiентований я на досягнення результатiв. Чи можу я щось розповiсти про те, як упорався з важкою справою.

Джефф був вражений трохи бiльше, нiж очiкував i зауважив, що мае похвалити Клер та Боббi. Вiн мiг би зробити це швидше, нiж збирався, оскiльки в

ей момент обидва керiвники зайшли до кiмнати вiдпочинку.

– Ось ти де, – сказав Боббi. – Ми пiшли до твого кабiнету i не знайшли тебе там.

– Перепрошую. Я просто намагався дещо вивiдати у вас за спиною щодо прийому на роботу.

Люди за столом засмiялися, трохи нервово.

– Сподiваюся, ти не зробила мене цапом вiдбувайлом, – сказала Клер Кiм.

Джефф вiдповiв за неi:

– Не зовсiм. Вони просто сказали, що ти нечасто буваеш в офiсi, i iм доводиться робити усiю адмiнiстративну роботу.

Кiм, яка була хоробрiшою, нiж це можна було припустити, враховуючи ii посаду в компанii, жбурнула у Джеффа зiжмакану серветку.

– Це неправда.

Клер усмiхнулася i спитала Джеффа:

– Отже, що ти дiзнався?

– Ну, схоже, ви зробили для командноi роботи набагато бiльше, нiж футболки та плакати.

Кодi вдав, нiби засмучений.

– Гей, а менi не дiстався плакат про роботу у командi. Я сподiвався отримати один iз картинкою, де люди разом веслують у човнi.

Боббi додав:

– Або з групою людей, якi стоять колом, зiмкнувши руки всерединi.

Джефф побачив, що сарказм у компанii пiшов глибше управлiнського рiвня.

Клер трохи натиснула:

– Що ще ти дiзнався?

Джефф завагався, не бажаючи говорити в присутностi спiвробiтникiв нiчого такого, що могло б здатися iм занадто критичним. Та потiм вiдкинув сумнiви.

– Ну, як би нам не хотiлося бути згуртованою компанiею i брати на роботу командних гравцiв, я не думаю, що ми розумiемо, що це означае. Для мене це здаеться схожим на лотерею.

Щоб пiдтвердити свою точку зору, Джефф повернувся до Кодi:

– Що ти вiдповiв пiд час iнтерв’ю, коли тебе спитали про довiру та конфлiкт?

Той знизав плечима i посмiхнувся, майже винувато:

– Ну, припускаю, що я сказав iм, що заслуговую на довiру i не проти участi у дискусiях.

Джефф кивнув, а потiм поставив напiвриторичне питання:

– Як ти думаеш, а хтось каже: «Менi слiд вам сказати, що менi важко довiряти, я не визнаю своiх помилок, i в мене бувають спалахи лютi»?

Вони засмiялися.

– І я вбиваю сокирою, – додав Боббi, викликавши ще бiльше смiху.

Клер пояснила:

– Ну, ми оцiнюемо кандидатiв не лише за тим, що вони кажуть. Важливо й те, як вони це кажуть, як поводяться пiд час спiвбесiди.

Джефф не хотiв бути надто брутальним або неприемним.

– Ти маеш рацiю, Клер. Я це розумiю. Менi просто цiкаво, чи розумiемо ми, що шукаемо. Якi показники свiдчать, що кандидати мають п’ять розроблених нами вiдмiнностей у поведiнцi?

Клер кивнула й одночасно знизала плечима, що могло означати, нiби вона визнала його точку зору.

Джефф подякував групi за iхнiй час та висловленi точки зору, а потiм повiв Боббi та Клер до «офiсу Боба», як вiн ще й досi його називав.

Частина третя

Вiдкриття

Мiс очевиднiсть

Джефф почав, перш нiж вони встигли присiсти:

– Я переконаний, що ця робота в командi i е ключем до пiдбору кадрiв та всього iншого.

Боббi зреагував першим:

– Згоден. Нам потрiбно, щоб нашi рекрутери вiдразу ж узялися за роботу, Клер.

– Зачекайте секунду. – Джефф сiв, поклавши ноги на стiл. – Гадаю, що взяти на роботу вiсiмдесят чоловiк буде важче, нiж ми думали. – Перш нiж Клер встигла пiдтвердити чи спростувати його думку, вiн продовжив: – Я маю на увазi, скiльки ми найняли торiк? Двадцять?

Клер виправила його.

– Майже тридцять.

– Правильно, – пояснив Джефф, – але через плиннiсть кадрiв з тридцятьох залишилося двадцять.

Клер кивнула.

Джефф поставив iй наступне запитання:

– Добре, а тепер нам доведеться найняти бiльш нiж удвiчi бiльше за цю кiлькiсть. То як ви гадаете, нам буде легше чи важче знайти хороших командних гравцiв?

Вона подумала про це якусь мить, перш нiж вiдповiсти:

– Ну, якби нам i було легше, це не мало б жодного сенсу. Я маю на увазi, бiльша кiлькiсть, бiльше людей, бiльше термiновостi. Як би менi не хотiлося бути оптимiстом, я думаю, що це буде складнiше.

Боббi кивнув, розумiючи ii логiку.

Джефф продовжував:

– А це означае, що нам, iмовiрно, доведеться найняти дев’яносто або сто людей, щоб iз них залишилося шiстдесят, так?

Вони не хотiли цього визнавати.

– Ну, народ. Це ж логiчно.

Клер поступилася i зiтхнула:

– Гадаю, це мае сенс.

– Ну, можливо, нам слiд трохи змiнити стандарти, – запропонував Боббi. – Може, нам потрiбно бути менш вимогливими. Ми, звiсно, не можемо дозволити собi вiдкидати або позбуватися людей, якi не дуже добре взаемодiють з iншими.

Клер похитала головою:

– У жодному разi. Якщо ми це зробимо, то вляпаемося у ще бiльшу халепу, нiж мали в Oak Ridge. І пiд час ремонту школи.

Джефф насупився:

– Що за ремонт школи?

Боббi зiтхнув i пояснив:

– Позаторiк ми розширювали та ремонтували середню школу у Калiстозi[9 - Калiстога – мiстечко в окрузi Напа, штат Калiфорнiя (США).]. Звучить як дрiбниця, але насправдi це була значна робота. У всякому разi на серединi проекту ми втратили нашого найкращого iнженера, тому що Боб не дозволив нам звiльнити найгiршого.

– Зачекайте, – попросив Джефф. – Я пам’ята

, ви казали, що Боб не терпiв тих, хто погано працюе в командi.

Клер подивилася на Боббi, нiби питаючи: «Чи слiд нам йому це казати?»

– Ну, найчастiше так i було. Але iнодi, коли справа стосувалася людей, яким вiн спiвчував i яких знав особисто, Боб поводився наче якийсь слабак. Вiн завжди говорив, що часом йому важко натискати на спусковий гачок.

– І як вирiшилася ситуацiя у школi? – Джеффовi хотiлося знати.

Боббi роздратовано вiдповiв:

– Хороший iнженер звiльнився i заснував свою невеличку фiрму. І менi довелося гарувати, як на каторзi, щоб упоратися з iнженерними недолiками, i це ще було пiвбiди, порiвняно зi спiвпрацею з iнженером-йолопом.

– І чого ми навчилися з цього? – запитав Джефф.

Боббi закотив очi.

– Та знаю, знаю.

– Нi, скажи це вголос, Боббi Брейдi, – пiдштовхнула його Клер, злегка кепкуючи.

Спiвочим голоском, що бiльше нагадував голос семирiчного хлопчика, нiж керiвника всiх будiвельних робiт фiрми з капiталом у 30 мiльйонiв доларiв, Боббi слухняно сказав:

– Тримати на роботi йолопiв – це погана iдея.

Джефф зняв ноги зi столу i сiв на складаний стiлець.

– Знаете, я й досi вважаю, що якби ми просто зрозумiли, як вiдсiяти бiльшiсть тупакiв, ситуацiя тут змiнилася б у геометричнiй прогресii.

– Але тодi нам довелося б найняти ще бiльше людей, щоб зайняти мiсця тупакiв, яких ми звiльнили б, – нагадала йому Клер.

Джефф похитав головою.

– Не думаю, Клер. Я готовий був би поставити на свою посаду, що ми могли б виконати бiльше роботи з меншою кiлькiстю людей, якби мали справжнiх командних гравцiв.

Джефф зробив паузу, i дав iм кiлька секунд помiркувати:

– Подумайте про те, наскiльки легше було б виконати всю ту командну роботу, про яку ми говорили минулого року. Довiра, конфлiкт, зобов’язання та iнше.

– Але як ми будемо це робити, коли тепер маемо вдвiчi бiльше справ? – запротестував Боббi. – Збори з тимбiлдингу – це не збори з будiвництва готелю.

– Дурницi, – вiдповiв Джефф, – ми говоримо не про те, щоб обiймати одне одного, триматися за руки чи ловити одне одного зi стiльцiв, що падають. Ми говоримо про те, щоб змусити людей визнавати своi помилки пiд час роботи над проектом. І про те, щоб сперечатися, як правильно зробити справу, не турбуючись про те, що вони когось образять. І дотримуватися зобов’язань, бути вiдповiдальними один перед одним. Нам потрiбно навчити цьому всiх.

Джефф розхвилювався i продовжував далi:

– Годi, Боббi. Народ, коли я минулого року змусив вас робити проект у командi, ви що ж думали, що це просто купка пухкого лайна?

Боббi похитав головою:

– Нi. Я вважав, що цей проект мае сенс.

– Тодi що сталося? – риторично спитала Клер.

– От саме це я й хочу у вас запитати, народ, – додав Джефф.

Клер i Боббi подивилися одне на одного.

Боббi запропонував пояснення:

– Я думаю, ми просто вiдволiклися через щоденне «гасiння пожежi».

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

The Table Group – консалтингова компанiя з питань управлiння, заснована 1997 року, спецiалiзуеться на розвитку команд, керiвникiв i життездатностi органiзацiй, розташована у Сан-Франциско. Патрiк Ленсiонi – ii засновник i президент. Серед клiентiв фiрми New York Life, Microsoft, Visa, FedEx. (Тут i далi примiтки ред., якщо не зазначено iнше.)

2

Кремнiева (Силiконова) долина – так називають економiчну зону вiд Сан-Франциско до Сан-Хосе включно. У долини немае адмiнiстративних кордонiв i вона не позначена на картах. Ця територiя на пiвостровi Сан-Франциско в Калiфорнii стала мiсцем зародження багатьох ключових американських корпорацiй, якi спецiалiзуються на сучасних електронних та iнформацiйних технологiях. Своею появою долина завдячуе Стенфордському унiверситету, який, маючи майже 8 тисяч акрiв землi, вирiшив здавати ii в оренду виключно високотехнологiчним компанiям, якi могли бути корисними Стенфорду. Назва з’явилася спочатку через виробництво напiвпровiдникiв та електронноi технiки. Через спiвзвучнiсть слiв silicone (силiкон – кисневмiсна кремнiйорганiчна сполука) i silicon (кремнiй) виник подвiйний переклад назви долини. Правильнiше все ж говорити Кремнiева долина.

3

Прибережне мiстечко в окрузi Сан-Матео, штат Калiфорнiя. (Прим. перекл.)

4

Долина Напа – виноградарська зона, розташована в Напа Каунтi, Калiфорнiя (США), вважаеться одним iз найкращих виноробних регiонiв у свiтi. Комерцiйне виробництво вина тут започаткували ще у XIX столiттi, а виробництво вин вищого гатунку – на початку 1960-х рокiв.

5

Сан-Матео – мiсто в однойменному окрузi штату Калiфорнiя (США). Одне з найбiльших передмiсть на пiвостровi Сан-Франциско.

6

Тут гра слiв: в англiйськiй мовi слово concrete означае i «бетон», i «конкретний». (Прим. перекл.)

7

Мiсто в штатi Калiфорнiя (США).

8

Ситком – ситуацiйна комедiя, рiзновид комедiйних радiо- чи телепрограм iз постiйними персонажами i мiсцем дii.

9

Калiстога – м

стечко в окрузi Напа, штат Калiфорнiя (США).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить