В’язнi зеленоi дачi
Володимир Савович Лис

Як же не хотiлося молодому економiстовi Юрку iхати в той незнайомий Вербiвськ! Та хiба можна вiдмовити самому Івановi Банчуку, першому секретаревi тамтешнього райкому партii? Ще й це дивне попередження вiд незнайомки… Чому вона сказала, що там вiн потрапить до жорстокоi банди? Пророцтво справдиться через роки, в незалежнiй Украiнi, коли вже солiдний бiзнесмен Юрiй отримае анонiмного листа iз вимогою вiдновити сумнозвiсну зелену дачу. Чоловiк iще не здогадуеться, що невдовзi вiн, той-таки Банчук i лiкарка Таiса, яка попереджала про небезпеку, перетворяться на в’язнiв цього будинку. Бо у долi своi розрахунки i рахунки, за якими треба платити…

Володимир Лис

В’язнi зеленоi дачi

Жодну з частин цього видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

Дизайн обкладинки IvanovITCH

© Лис В. С., 2019

© Depositphotos.com / badahos, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2019

* * *

Гордiсть серця твого обманила тебе…

    Овдiй, 1–3

Є луна i е вiдлуння.

    Олег Лишега

Частина перша. Минулiя

1

Того дня Юрiй Середа, випускник економiчного факультету, дiзнався, що мае отримати направлення в якесь провiнцiйне мiстечко Вербiвськ. Коли йому конфiденцiйно (тiльки тобi, Юрчику) повiдомила про це секретарка iхнього декана Маринка, вiн на хвилю остовпiв, а потiм спитав, де ж отой Вербiвськ.

– Не знаю, десь у сусiднiй областi, – вiдповiла Маринка. – Вас чотирьох направляють у цю область, а на тебе ще й замовлення з Вербiвська е.

– На мене?

– Ага.

«А як же наукова робота? – подумав Юрко. – Як же аспiрантура? І чому замовлення саме на мене? Тут щось не те…»

Але бажання ввiрватися до декана зникло, щойно хлопець вiдчинив дверi й почув знайомий густий бас. Господар кабiнету саме дорiкав комусь по телефону за невиконану обiцянку.

– Вам чого, Середо? – спитав декан, одiрвавшись на хвилю вiд слухавки.

– Вибачте, нiчого, – промимрив Юрко i зачинив дверi.

У його збаламученiй головi несподiвано закрутився цiлий вихор думок. До офiцiйного розподiлу ще е час. Хоч i небагато. Можна щось зробити, але що? Вмовляти декана? Неодмiнно ж спитае, як дiзнався. Можна принести фiктивну довiдку. Про хворобу або чиесь бажання бачити десь там, на роботi, саме його. Авжеж, можна. Це не проблема – ii дiстати. Але тодi в унiверситетi не залишать. Пiдводити Маринку не хочеться, вона й так багато всякого для нього робила. Стоп, Маринка… Маринка…

У головi щось неспинно крутилося, тепер уже з шаленою швидкiстю. Юрко опустився на стiлець. І вiдчув, як його щоки заливае густа фарба. Йому враз здалося, що безглузда фраза «позалицятися до Маринки» б’е по тих розпашiлих щоках. Вiн квапливо пiдвiв голову. Маринка дивилася на нього здивовано i трохи злякано.

– Тобi погано, Юрчику? – спитала вона турботливо.

Юрко промукав у вiдповiдь «Н-нi» й поспiшно вiдвiв погляд. Вперся ним у вазони на пiдвiконнi – i погляд завис на колючках великого кактуса, що наче нахабно вiдштовхував фуксiю, каланхое i ще якусь скарлючену химерну рослину, назви якоi Юрко не знав. Зрештою вiн знову зиркнув на Маринку, що тепер читала якийсь папiрець, тихенько зiтхнув i пiдвiвся.

– Ти вже йдеш, Юрчику?

Вiн оглянувся. Маринка дивилась… Боже, як вона дивилась! А очi в неi, здавалося, усе бiльшали – свiтло-сiрi з дивним переливом, втопитися можна.

– Усе буде добре, Юрчику.

– Авжеж, буде…

Середа плентався коридором, а в скронях хтось голосно стукав молоточком: «А ти можеш бути пiдляком». Вiн спробував уявити це речення зi знаком питання. І побачив перед собою доладну Маринчину фiгурку. Є в неi хлопець чи й наречений? Напевне, е. У такоi дiвчини мусить бути. То й що?

Вiн вичовгав не своiми ногами на вулицю i тим самим поглядом наткнувся на телефон-автомат. Утиснувся в незграбну жовту будку, притулився до прохолодноi стiнки. Двокопiечна монета теж знайшлася в кишенi. Та й номер деканату вiн, виявляеться, пам’ятав. Пальцi дерев’янiли, а вiн уперто набирав той номер. Хоч би вона кудись вибiгла… Але Маринка нiкуди не подiлася. І навiть не дуже здивувалася, що вiн ii отак просто зараз запрошуе на каву. Тiльки тихенько попросила зачекати – Йосип Андрiйович ось-ось мае пiти з деканату.

«Вона гадае, що це просто знак вдячностi за iнформацiю про Вербiвськ, – подумав Юрiй, кладучи слухавку. – Авжеж, так воно i е… Але як же не хочеться покидати це мiсто».

Вiн iшов вулицею i розумiв, що таки любить Львiв. І цi кам’янi стiни, i цю бозна-коли вимощену брукiвку, вузьку вулицю без жодного деревця, натовп, що зiбрався довкола якихось молодикiв, котрi завзято дискутують. Он i кiлька хлопцiв з iхнього факультету. Пiдiйти й собi погомонiти? Нi, вiн же йде з Маринкою на каву.

І тут вiн вiдчув, як на плечi звалюеться неймовiрна втома. Наче хтось зсувае будинки, ро

лячи вулицю ще тiснiшою. Як же вiн питиме каву й балакатиме з Маринкою? Мусить жартувати й залицятися… Абсурдна задумка, та й не для нього. А ось i кав’ярня. Якщо вже запросив – мае зайти. Вiн прилаштувався до хвоста черги за двома розмальованими дiвчатами.

«Теж львiвськi нареченi», – зринула несподiвано думка, яка здалася йому смiшною.

Це його порадувало – кумеднiсть думки; але дiвчата зовсiм поруч, вiд них пахтить парфумами, iхнi плащi шурхотять, а обличчя кличуть саме його молодим звабливим здоров’ям. І цi юнi кобилки менше нiж за пiвкроку…

«Хоч би Маринка швидше прийшла», – подумав Середа.

Юрко згадав, що не сказав Маринцi, куди ж вiн iде на каву. Усе вийшло якось нiби само собою. Вiн завжди ходив сюди кавувати – з однокурсниками чи однокурсницями, то й сьогоднi пiшов, – але ж вона могла й не здогадатися, куди саме.

– Я зараз повернуся, – сказав Юрiй до лисого чоловiка, який зайняв за ним чергу, i побiг до iнституту.

На факультет вiн майже влетiв, але Маринки у приймальнi вже не було. Середа сiв на ii мiсце i голосно зареготав.

2

Середнього зросту лисий чоловiк, котрий стояв у черзi за Середою, узяв три кави. Вiн пив свою, причому пив поволi, раз у раз позираючи на дверi.

«Дурне заняття – чекати, – подумалось йому. – Це едине з моеi служби, чого я, мабуть, так i не навчуся».

Але чекати вiн мусив. Зрештою залишилась якась дещиця часу порiвняно з тим стовбиченням, яке вiн витримав сьогоднi перед iнститутом. Прийшов саме до закiнчення лекцiй – але той, заради кого вiн прийшов, усе не виходив i не виходив. Якоiсь митi вiн подумав, чи не прогавив було, але майже вiдразу вiдкинув цю думку. Пам’ять мав добру i фотографiю свого пiдопiчного вивчив досконально.

Лисий чоловiк сперся об колону й довго так стояв, безтямно втупившись у дверi, якi час вiд часу вiдчинялися, щоб виштовхнути парочку, а то й зграйку студентiв. Коли нарештi з’явився Середа, котрого вiн одразу упiзнав, лисий полегшено зiтхнув.

Вiн рушив услiд за хлопцем i дорогою прикидав, коли краще пiдiйти й познайомитися. Та Середа рушив до телефонноi будки й, повагавшись, набрав номер. Лисий поволi пройшовся повз i з уривка почутоi фрази зрозумiв, що його пiдопiчний запрошуе когось на каву.

«Це ще лiпше, – подумав лисий. – Що може бути легше, нiж познайомитися за кавою».

Середа пiшов собi, байдуже ковзнувши поглядом по незнайомцю, а лисий рушив за ним, намагаючись поки що не привернути його уваги. Примостився в черзi одразу за Юрком, але той раптом зiрвався й кудись побiг.

«Неврастенiк вiн чи що?» – уперше з неприязню подумав про свого пiдопiчного лисий.

Й ось вiн сидiв, як iдiот, i мiлiграмовими ковтками цiдив крiзь зуби остигле пiйло. Сердито кидав «Зайнято» на запитання, чи вiльно бiля нього, i вперто чекав – а роздратування все наростало. Давно випили каву дiвчиська, котрi стояли перед його клiентом, а сам Середа мов у воду канув.

Зрештою лисий зрозумiв, що Середа не повернеться, тож квапливо випив каву з другоi чашечки й швидко рушив до виходу з кав’ярнi. І вже надворi, вдихнувши свiжого повiтря, подумав: а що як цей хлопчисько вiдмовиться? Тодi даремно вiн переконував шефа, що до Львова треба iхати йому, а не Кугинцю, хоч той славився феноменальним умiнням спiлкуватися з людьми.

Лисий раптом вiдчув, як на лобi виступили бiсеринки поту. Клята фiзiологiя – вiн потiв завжди, коли хвилювався. Вiд шефа, або, як його позаочi називали всi у Вербiвську, Принципала, наганяй буде добрячий. Бо цей хлопчисько потрiбен Принципалу. Вказiвку пiдшукати серед майбутнiх випускникiв економiчного факультету цього iнституту не просто здiбного студента, а такого, який би, ще навчаючись, подавав якiсь iдеi, вiн отримав ще на початку осенi. Кугинець уже iздив сюди, познайомився з деканом i вибрав серед запропонованих йому кандидатур Середу. Декан, щоправда, попередив: хлопець мрiе залишитися на факультетi. Вирiшено було познайомитися з ним особисто. В останнiй розмовi шеф вiдкрив карти – Середа потрiбен йому для кооперативу, який вони мають, згiдно з новими вiяннями, органiзувати у Вербiвську. Вiн зрозумiв – фактичним власником кооперативу буде, звiсно, Принципал. Шеф наказав не скупитися на обiцянки – i житло, i висока зарплатня. Чомусь йому потрiбен саме випускник. Й ось – така придибенцiя… Куди ж побiг цей сморчок? А раптом, у разi невдачi, Принципал довiдаеться, що не заради знайомства з Середою вiн, Рамiнник, так прагнув до Львова?

І тут зi зловтiхою лисий подумав, що саме цього вiн щоразу таемно бажае, щойно вибираеться до Львова. І не лише через Таiсу. Це мiсто притягувало його, як магнiт. Коли вiн одного разу вийшов поблукати старовинними вулицями, то несподiвано вiдчув бажання зникнути, розчинитися серед кам’яного громаддя в одному з древнiх, захаращених усiляким мотлохом дворiв.

Тепер вiн подумав, що так би й зробив, якби це був не вiн. Якби хтось iнший. Хтось iнший, хтось iнший…

«У менi, виходить, живе потреба бунту, – ледь усмiхнувся лисий. – Потреба бунту? Проти Принципала?»

Вiн оглянувся. Д

вкола снували люди. На вулицi стояло кiлька довжелезних черг. Вiн пiдiйшов до однiеi з них i побачив, що дають апельсини. Друга черга змiiлася аж у дворi магазину з написом над входом «Електротовари». Рамiнник пройшов далi й зрозумiв, що ось-ось його обсяде нудьга. Інодi вона прокльовувалася й у Вербiвську, i тодi вiн кожною клiтинкою тiла вiдчував, що старiе, а значить, втрачае саме тi якостi, якi й цiнував у ньому Принципал.

Рамiнник iшов i йшов вулицею, а коли вона закiнчилася, перебрався на iншу, таку ж вузьку, закуту з обох бокiв кам’яницями. Мiсто наче й справдi поглинало його, заманювало у своi нетрища. Вiн знав давно, що у Львова особливе повiтря, особлива атмосфера – прихованоi непокори, тих iдей, якi лисий у себе впускати не мав права. І не впускав. Його потреба бунту жила на самiсiнькому денцi. А ось необхiднiсть повертатися до Вербiвська виникне вже завтра, ну нехай пiслязавтра, i нiкуди вiд цього не дiнешся.

3

Доволi наблукавшись, надихавшись i трохи змерзнувши, уже ввечерi, коли засвiтилися вогнi, вiн прийшов туди, куди й мав прийти, куди його манило протягом усiеi цiеi мандрiвки надвечiрнiм мiстом. Вiдчинила йому вродлива жiнка рокiв тридцяти, з яскраво-каштановим волоссям. А втiм, вiн точно знав, скiльки iй рокiв, де, якого мiсяця й числа вона народилася.

Знав i деякi iншi данi. Часом, коли життя вже аж надто сильно брало за горло, вiн згадував те, що знав про неi, свою Таiсу Левську, Таiсу Дмитрiвну Смоляк, тепер уже тридцяти двох рокiв, брюнетку з очима кольору спiлого волоського горiха, зi зростом сто п’ятдесят сiм сантиметрiв, вагою… Вага у неi, завважив вiн зараз, трохи зросла, але його Таечка тримае себе у формi, хоч молодшою за своi роки, як колись, не видаеться.

– Боже мiй, кого я бачу, – сказала господиня, i Рамiнник подумав, що час нiби зупинився, i ця зупинка йому приемна, як i завершення сьогоднiшнього блукання львiвськими вулицями.

Таiса чмокнула гостя в щоку, прийняла розкiшний букет троянд iз семи квiток, а тим часом гiсть знiмав верхнiй одяг.

– А ти трохи розтовстiв, Геночко Петровичу, – весело кинула вона, коли чоловiк постав перед нею в добротному чорному костюмi з ледь помiтною смужечкою.

– Зате ти така ж, навiть ще краща, – сказав Геннадiй Петрович.

Вони стояли зовсiм поруч, господиня звабливо пахла тим неповторним ароматом жiнки, яка чекае тебе, а собi не дозволяе розслабитися. Таiса була у пишному червоно-квiтчастому халатi, нафарбована й напахчена, а зачiска у виглядi вмiло зведеноi пшеничноi копицi була на диво свiжою на вигляд, наче жiнка щойно вийшла з перукарнi.

Геннадiй Петрович подумав, що це добра прикмета – такий ii привабливий вигляд. Вiн iще раз пригорнув господиню, вiдчув, як у його ествi пiднiмаеться оте приемне трепетне збудження, а не просто грубе чоловiче бажання взяти жiнку, яке давно до нього не навiдувалося.

Майнула думка, чи не попрямувати одразу до спальнi, але вiн тут-таки притамував ii. Ця жiнка любить, щоб усе було обставлено з добрим шармом. Що ж, вiн проведе пiдготовку, як i належить.

Коли ж Рамiнник вiдiрвався вiд збудливих запахiв, ще збудливiших порухiв маленьких, але й досi пружних грудей, звабливо оголеноi, хоч уже i вкритоi дрiбненькими ровиками шиi, то на якусь мить уловив тривожний позирк ii очей, кинутий на дверi. Усерединi щось тенькнуло, ледь-ледь, може, на самiсiнькiй глибинi душi, але, вже неспинне, похолодило скронi й торкнулося крилом лопаток Геннадiя Петровича. Ну звiсно ж, не його вона чекала, не для нього наводила марафет на обличчi й робила цю пишну зачiску. Адже вiн про свiй приiзд не повiдомив – волiв, щоб це був для Таiси, його Таiси Левськоi, його Таечки, Таiночки, Таеняти, Таiтянки, приемний сюрприз…

– Ти когось чекаеш? – напрямки спитав Геннадiй Петрович.

– Н-нi… Чому ти так вирiшив?

Із того, як Таiса це сказала, вiн зрозумiв, що влучив у яблучко. Але не став нiчого казати у вiдповiдь, а взяв сумку, принесену з собою, i мовчки поволiк на кухню. Там виклав на стiл загорнутi в цупкий папiр шинку й копчену ковбасу, двi банки шпротiв, по банцi крабiв та оливок.

– Боже мiй, яке багатство за нинiшнього часу, – сказала господиня.

Геннадiй Петрович задоволено вiдзначив, що вона й тепер зрадiла щиро. Виходить, коханець небагатий або ж не дуже ii балуе. Звiсно, краще було б, щоб вона зрадiла йому, а не привезеним дарам. Але тут уже вiд нього залежало мало.

Чоловiк пригадав ii збентеження на перших секундах зустрiчi, коли сприйняв його на свою адресу. І тепер, знову глянувши на збентежене лице Таiси, вiдчув, як у ньому почала рости злiсть на цю напахчену ляльку вже не першоi молодостi, яка сьогоднi мусила належати йому i якiй годилося б нi про що не забувати.

– Розпоряджайся, – кивнув вiн. – Чи ти не рада?

– Рада, – спробувала Таiса зобразити щось схоже на усмiшку. – Рада, любий мiй. Але ти звалився мов снiг на голову.

Геннадiй Петрович дивився, як вона дiстае з серванта тарiлки, метушиться, вкладае до холодильника ковбасу, i подумав, що якби вiн сказав: «Я, може, пi

у?» – то вона б не дуже й заперечувала, хiба що для годиться.

– Я невчасно? – спитав вiн уголос.

– Ч-чому ти так вирiшив? – вдавано сердито сказала вона.

Вiн зрозумiв – невчасно. Але знав твердо й iнше: нiкуди вiн звiдси не пiде.

Тому заявив, що страшенно зголоднiв. Це було правдою, але частково. Сильнiшим за голод було бажання володiти цiею до бiса вродливою жiнкою. Це бажання катастрофiчно росло з тiеi митi, коли вiн збагнув, що вона чекае iншого, – i нiякi сердитi слова, сказанi подумки, не допомагали.

«Невже я ревную?» – подумав Геннадiй Петрович.

І змушений був визнати, що таки ревнуе. Звiсно, треба бути геть наiвним, щоб вважати, мовляв, Таечка в час, коли його немае, веде спосiб життя монашки. Але сьогоднi, чому саме сьогоднi?..

Вiн не втримався та обiйняв Таiсу. Вiдчув пружнiсть сильного жiночого тiла, i це ще дужче його розпалило. Але вiн зумiв перебороти себе, хоч спалахнула i згасла картина, якоi не буде: уперше в життi вiн бере ii грубо, без церемонiй, тут, на кухнi, а може, навiть у вiтальнi, де за дверима стоiть той, другий. Але такий сюжет годився для Вербiвська, а не для Львова, не для цiеi квартири.

Вiн вiдкрив консерви, нарiзав ковбаси, поки господиня накривала стiл i розказувала про дефiцити й дорожнечу. Вiн пiдтримував розмову й вiдчував нутром ii насторогу й очевидне жагуче бажання, щоб не прийшов сьогоднi той, другий.

Але коли вони вже сiли за трапезу й Геннадiй Петрович взявся обережно i вмiло вiдкривати шампанське, дзвiнок таки пролунав.

– І хто б це мiг згадати про мене? – по короткiй нiяковiй паузi проказала Таiса.

Видно було, що вона намагаеться не виказати хвилювання, та все ж легкий рум’янець умiло пiдфарбував припудренi щоки. Геннадiй Петрович бачив – вона вагаеться. Мабуть, це для неi найкращий варiант – затамуватися, а потiм щось збрехати. Адже лiкаря i ввечерi пацiенти покликати можуть.

Дзвiнок тим часом продзеленчав удруге. Тепер уже настирливiше, i Таiса, поглянувши на Геннадiя Петровича, квапливо пiдвелася й пiшла вiдчиняти.

– А я вже думав, тебе кудись викликали, – почувся трохи хриплуватий тенорок.

Гiсть був худим, в окулярах, у благенькому сiрому, очевидно, львiвського виробництва, костюмi. І все-таки була в ньому одна перевага, яку Геннадiй Петрович вiдзначив одразу, – вiн був молодшим не лише за нього, а й навiть за Таiсу. І це мимоволi неприемно шпигонуло.

– Ігор Лук’янець, викладач полiтехнiки, – вiдрекомендувала Таiса. – А це Геннадiй Петрович Рамiнник, – вона лише на мить запнулася. – Мiй земляк i далекий родич.

Ця остання рекомендацiя остаточно впевнила Рамiнника, що вiн таки не помилився. Усмiхаючись, вiн потис руку, яка виявилася на диво мiцною як для такоi кiстлявоi особи. Обидва завмерли на якусь хвилину, насторожено косуючи один на одного.

– Ну, чого ж ви стали? – спитала Таiса й заметушилась. – Сiдайте ж, сiдайте.

«Дай Боже витримати», – подумав Геннадiй Петрович з гiркою iронiею на свою адресу, вмощуючись знову в м’яке крiсло, яке вiн сам колись i купив.

Вечiр, однак, пройшов iз пiдкресленою ввiчливiстю. Чоловiки, крiм шампанського, випили ще й горiлки, що ii виставила Таiса. По тому, як вiв себе Лук’янець, Рамiнник майже одразу визначив – вiн теж у цiй квартирi не вперше. Зрештою, особливих причин критися перед Таiсиним земляком i далеким родичем у нього не було.

Лук’янець виявився i розумним, i дотепним спiврозмовником. Вiн не збентежився, як то звичайно бувае, коли дiзнався, ким працюе Рамiнник. Заявив, що нi в яку перебудову нашого суспiльства не вiрить, що треба або мiняти систему, або й не рипатися, дрiбний ремонт не допоможе.

«Бравуе перед своею дамою чи справдi такий вiдважний?» – неприязно подумав Рамiнник.

Вiн в’яло заперечив, що його опонент надто категоричний. Лук’янець було взявсь аргументувати свою позицiю, але Таiса вклинилась у розмову й доволi вдало перевела все на жарт – iжте вже, а вона, мовляв, побачить тодi, чи на повний шлунок захочеться дискутувати, а чи в чоловiкiв розмови про полiтику точаться тiльки на голодний? Чоловiки пристали на ii пропозицiю, але Рамiнника при цьому кольнуло – Таiса явно боялася за свого новоявленого, а може, й давнього приятеля i йому, Геннадiю Петровичу, не довiряла.

Анекдоти, коли до них перейшли, у Лук’янця були свiжi й смiливi, навiть Рамiнник iх не чув. Таiса смiялася, i цей смiх нiби гасив насторогу, що ii вона тримала в кутиках своiх великих, iз ледь помiтною зизинкою, очах.

«Цiкаво, якби вiн дiзнався про те, що було мiж нами, – подумав Рамiнник пiд час черговоi iсторii, яку оповiдала вже Таiса, про одного зi своiх набридливих пацiентiв, який весь час вигадуе собi нову хворобу. – Або ще бiльше: що витворяв iз нею Принципал».

Вiн дивився, як Лук’янець iсть салат, далi як наливае йому й Таiсi мiнеральну воду (гидота мiсцевого виробництва, вiн нiколи не любив такоi), потiм наливае собi, п’е. Випив сам, мимоволi скривився, подумав, що треба було привезти ще й «Боржомi» чи бодай «Лужанську». Гм, везти ще й мiнеральну воду? Але що ж

його дратуе найбiльше? Впевненiсть, умiння триматися? Та вiн i сам умiе поводитися не згiрш.

Коли Таiса нарештi повiдомила, що приготуе каву, вiн сказав, що зробить це сам (ти ж знаеш, як я це вмiю), i пiшов за нею на кухню. Перше, що побачив, – три жалюгiднi гвоздики, що iх принiс Лук’янець. Поруч iз його трояндами вони видавалися бiдними сиротами. Та гвоздики красувалися у вазi в центрi стола, а його троянди – у банцi в куточку на холодильнику. Злiсть, що спалахнула, знову збудила в ньому пристрасть. Таiса стояла зовсiм поруч, запалювала сiрника. Схопив ii в обiйми, мимоволi, неусвiдомлено стиснув, аж кiстки хруснули.

– Гено, – злякано прошептала вона.

– Ти б хотiла, щоб я пiшов? – спитав, дивлячись у вiчi.

– Ч-чому…

Вiн зрозумiв – хотiла б. І сказав собi – цього не буде. Хвиля глухоi не те щоб неприязнi – нi до Лук’янця, нi до Таiси, а нiби до когось третього – затопила його з новою силою.

– Гено, – знову прошептала Таiса.

Шепiт, схожий на зойк, несподiвано повернув його в минулий час. Вiн покидав ii, а Таiса шепотiла: «Гено!» Рамiнник пригадав – так було шiсть рокiв тому. Чи вiсiм? А скiльки вiн iшов до того шепоту…

– Ти маеш де ночувати? – спитала Таiса вже голоснiше.

– Маю, – вiдповiв Рамiнник, i в його притишеному голосi проклюнулися водночас iронiя i злiсть. – Маю. У тебе.

Таiса обдарувала його поглядом не злим, а якимось нiби далеким, незнаним, i горiх ii глибоких очей потемнiв, наче покрився ледь помiтною сивиною перезрiлостi, як бувае у справжнiх горiхiв, коли iх вчасно не зiрвати, а вони не здогадаються впасти самi.

– Зрозумiло, – сказала вона. – Володар не позбавляе себе приемностi? Вiддавати гарну рiч не хочеться?

– Особливо таку коштовну, – вже не приховуючи iронii, вiдповiв Рамiнник.

Але його iронiя була вимученою. Вiн вiдчув легке тремтiння. І знову миттево пригадав – так було колись. Коло замикаеться? Але якщо й так, то замкне його вiн сам, що б там не було.

На плитi зашипiло – збiгала кава.

4

Таiса пiшла проводжати Лук’янця, а Рамiнник помив посуд (удома те часто доводилося робити) i сiв у крiсло. Спробував було ввiмкнути телевiзор, але програма «Час» уже закiнчилася, а дивитися якийсь безглуздий концерт не хотiлося. Не хотiлося нiчого, крiм одного – дочекатися Таiси. Вiдчував, як у ньому з кожною хвилиною, а може, i секундою росте тривога – раптом Таiса не повернеться?

Звiсно, вiн мiг би пiти з ними, там би нiзащо не вiдпустив вiд себе. Не вiдпустив би, гм… Десь там iде вона, тулиться до кiстлявого плеча, можливо, й цiлуеться, може, вони вже у нього в квартирi. Та що йому до того – його пароплав вiдплив, вiн тут востанне, ця перемога жалюгiдна, можливо, й нема нiякоi перемоги.

Але перемога мусила бути, бо вiн уже так вирiшив i вже знав, що не вiдступить, якщо не вiдступив пiвгодини чи годину тому, коли ще був такий шанс.

Вiн провiв поглядом по квартирi, де все колись сам i придбав, притому вже вдруге, бо варто було Таiсi три роки тому натякнути, може, й випадково, у звичайнiй розмовi, що iй подобаеться такий-то гарнiтур… Рамiнник вiдчув, що повiтря в кiмнатi, надихане ними, стало важким, затхлим, тому встав, вiдчинив кватирку, постояв, вдихаючи прохолоду i вдивляючись у вiкна будинку навпроти, що свiтилися якось тьмяно, неначе поволi згасали на його очах. Так дивився довго, доки не вiдчув: щось ледь-ледь затуманюе його очi, а вiд того вогнi навпроти немов поближчали, водночас втрачаючи чiткi обриси. Плiвка була легкою, звiсно – i не сльози, i не волога, а щось ледь вiдчутне.

Рамiнник струсонув головою, невидима плiвка зникла. У вiкнi навпроти вiн побачив людськi фiгурки, i на мить зринула думка, що вони можуть належати його супернику й Таiсi.

Думка раптом розвеселила i повернула йому рiвновагу.

Вiн провiв поглядом по iнших будинках, по темному небовi, без зiр, пiдсвiченому мiськими вогнями, вслухався у приглушений шум цього великого мiста, де йому належало пробути ще день-два, а втiм, скiльки вiн захоче, – вiдрядження у нього аж на п’ять днiв. Та свобода його обмежувалася б цiею квартирою, ii господинею – i це було таким же неминучим, як саме його життя.

5

Вiсiм рокiв тому Таiса приiхала до Вербiвська – на практику в iхню полiклiнiку. Втiм, уперше вiн побачив ii в лiсовому будиночку Принципала. Шеф зателефонував тодi з якогось приводу, сказав, що вiн зараз саме на лiсовiй дачi, буде радий побачити i його, Рамiнника, заодно обговорять й одну важливу справу.

Звiсно, iдучи на шефiв виклик, вiн тодi абсолютно нiчого не передчував. Коли спинив машину, як завше, на спецiальнiй стоянцi й подолав рiвно пiвкiлометра, що вiддiляли ii вiд самоi дачi, коли, як завше, надихавшись на тiй дорозi чистим сосновим повiтрям, натиснув кнопку ледь помiтного мелодiйного дзвiнка, дверi вiдчинив сам Принципал. По тому, як Іван Данилович потис йому руку, як сяяло, нiби вирiзьблене вмiлим скульптором якось особливо по-чоловiчому вродливе i мужне обличчя господаря, Рамiнник зрозумiв, що на дачi чергова Принципалова пасiя. Увiйшовши до ц

нтрального залу, вiн побачив i ii саму – у крiслi коло столика, заставленого вишуканими наiдками, сидiла молоденька, майже мiнiатюрна дiвчинка в короткому бiлому халатику, якi носять лiкарi й медсестри. Поли халатика над колiньми розбiгалися, виставляючи у всiй заслуженiй красi стрункi, у мiру налитi засмаглi нiжки. Геннадiй Петрович одразу збагнув, що пiд халатиком вочевидь нiчого бiльше нема. Це його здивувало – виходило, що особа, яка прошептала нiжно й трохи нiби засоромлено «Тая», тут уже не вперше i не вдруге, тим паче, якщо Принципал виставляе ii для огляду.

Ще тодi здогадався вiн, що ця дiвчинка, очевидно, практикантка iхньоi полiклiнiки чи лiкарнi. Це його зовсiм не здивувало, бо знав особливу пристрасть шефа до практиканток, якi потрапляли до iхнього мiста. Знав, що про iхне прибуття Івану Даниловичу вiдразу доповiдае Кугинець, котрий був наче завiдуючим цiею дачею i забезпечував не лише продуктами, а й таким ось живим атрибутом Принципалового дозвiлля.

Рамiнник нiколи не бачив, як Принципал уперше обходжуе майбутню свою забавку, але якось Кугинець пiд чаркою розбовкав йому, що вiдбуваеться це так: Принципал нiби ненароком знайомиться з вiдiбраною кандидатурою, тодi запрошуе ii оглянути майбутнiй «гуртожиток», де вона житиме пiд час практики, звiсно, як повiдомляв iй, разом з iншими практикантами. Привозить ii в цей будиночок i пригощае, як належить. Шеф умiв це робити. Обстановка, божественнi напоi й небаченi в iхнiй провiнцii закуски, джентльменське обходження солiдного, до того ж симпатичного чоловiка – таким був початок.

Продовження було пiсля кiлькох таких сеансiв. Принципал казав про свое захоплення чарiвною практиканткою, про своi почуття, про те, що вiн розумiе – сподiватися йому нема на що. Тому вiн «у лоб» пропонуе варiант: люба дiвчинка стае його коханкою лише на перiод практики, про що, звiсно, нiхто не знатиме, а по ii закiнченнi вiн зорганiзуе для неi квартиру в такому-то мiстi. Мiсто пропонувалося те, де практикантка навчалася або звiдки вона була родом. Принципал казав дещо про своi зв’язки у тому мiстi, називав iмена. Ба бiльше: розповiдав, як люба дiвчинка зможе його, такого собi закоханого Івана, скомпрометувати, якщо вiн ii обдурить, не дотримае слова. Така вiдвертiсть обеззброювала, i практикантка згоджувалася. Вiдмов майже не було. «На те ми й психологи», – загадково всмiхався Кугинець. Рамiнник розумiв, що е у них якийсь спосiб чи й принцип вiдбору. Втiм, головним було те, що слова свого Принципал дотримував, квартиру коханка одержувала. Зв’язки у шефа справдi були великi. Дуже великi як для районного керiвника.

От i тепер дiвчисько сидiло в крiслi, нахабно виставляло гарненькi нiжки й не менш нахабно дивилося на нього, Рамiнника.

«Знаю, ти слуга», – казав той погляд.

Уже на той час не одну вiн перебачив i практикантку, i не практикантку на цiй дачi, вели вони себе по-рiзному, запобiгливо чи, навпаки, виклично, соромливо й безсоромно. Ця ж поводилася так, наче жила тут давно, наче i вона до всього, що було на дачi, зокрема й до господаря, звикла та сприймае як належну необхiднiсть його присутнiсть тут, де вона, може, й не господиня, а щось незмiрно бiльше й цiннiше.

Вони побесiдували, випили, побили трохи м’яча, тодi прийняли душ. Усе було майже як завжди – i щось не так. І це «не так» злило Рамiнника з кожною хвилиною все дужче.

Вiн вiдбивав м’яча, бiгав за ним у лiс, коли дiвчисько заганяло його туди кiлька разiв, здаеться, навмисне – може, насолоджуючись його слухнянiстю. Десь на разi третьому чи четвертому, вiдшукавши м’яча пiд кущем, вiн постояв трохи з ним у руках, тамуючи бажання закинути ще далi. Але то було миттеве, може, кiлькасекундне бажання. Звiсно, вiн винiс iм i м’яча, i свою усмiшку. Але усмiшка була не силувана, а щира – щойно вiн побачив це кляте мiнiатюрне домашне звiря, звичайне, ну вродливе, ну що там ще, коханку, пiдстилку чергову Принципалову, як йому захотiлось усмiхатися.

Принципал скомандував приймати душ. Настав момент, коли вони опинилися вдвох з дiвчиськом у тiй зi смаком умебльованiй кiмнатi-вiтальнi. Вiн стояв бiля вiкна, уперше не знаючи, про що говорити з жiнкою. І раптом вiдчув на плечi легеньке тепло. Повернув голову – ii обличчя майже торкалося його плеча.

«Яка ж вона маленька», – встиг подумати Рамiнник, перш нiж почув ii стишений голос:

– Заберiть мене, будь ласка, звiдси.

«Нiчого собi поворотик», – подумав.

– Із задоволенням, – сказав уголос. – Якщо Іван Данилович дозволить.

– Ви мене не так зрозумiли, – мовила вона. – Я хочу, щоб ви забрали зараз же. Поiдьмо, доки вiн миеться. Я вас дуже прошу, заберiть мене звiдси.

«Вона божевiльна або стерва, яких свiт не бачив», – встиг подумати Рамiнник, перш нiж зустрiвся з нею очима.

То була третя така зустрiч. Перша – перед грою, друга – коли вiн укотре принiс м’яча… Так i не змiг розгадати Рамiнник, що ж притягае його в тому поглядi, навiть – що вiн означае.

– Ви жартуете? – сказав вiн по хвилi, отямившись. – Не треба так жартувати, дiвчинко.

– Я не жартую, – вiдповiла вона. – Але ви мене не заберете. Ви на це не здатний. Ви гiдний слуга свого хазяiна.

– А ви? – з якою тiльки мiг iронiею спитав Рамiнник.

– Я просто дурепа, – сказала вона.

Рамiнник пам’ятае – вiн тодi вiдчув страшенну спрагу й налив собi мiнералки, яку жадiбно випив.

Потiм вони, коли Принципал повернувся, ще пили вино i закушували чимось смачним. Хоч убий, а не пригадае, як звалася та страва, що танула в ротi. Бач, таки пам’ятае, що танула… Потiм, коли вже почало темнiти, вiн поiхав, а дiвчисько залишилося. Вiн мчав крiзь стрiй похмурих розкошланих дерев i мiцно стискав кермо, аж пальцi бiлiли. П’яним не був, жоден мiлiцiонер його не мiг спинити на територii району, – а наче боявся, що кермо вислизне з рук. Що ближче пiд’iжджав до мiста, то шаленiшою ставала iзда. На повному газу промчався вулицями, двiчi мало не наiхав на пiшоходiв. Уже за Вербiвськом серед поля спинився i довго сидiв, так само мiцно стискаючи обплетене рiзнокольоровими проводками кермо. Тут уперше постало перед ним видиво, яке мало за мiсяць-два, а може, й бiльше вiдбутися, – ота прощальна ритуальна оргiя з коханкою Принципала.

…Вiн, теперiшнiй, стояв бiля вiкна й чекав Таiсу, та наче знову йшов полем, залишивши авто. Йшов доти, доки воно в сутiнках не зникло з очей. Вертався пiшки до мiста, щоб наказати мiлiцiонеру, з поста при в’iздi, забрати його машину. Мiлiцiонер знав, хто вiн такий, усi вони у Вербiвську його знали – як знали й iншi, – що вiн один iз наближених, дуже близьких Принципаловi людей.

Вiн чекав, поки мiлiцiонер прижене «Жигулi», тримався за серце, яке не болiло, i думав, що, може, сьогоднi втратив найбiльший шанс у життi. Хоча й розумiв – якби спробував виконати Таiсине бажання, то, можливо, втратив би й саме життя. Не одразу – колись, у черговому вiдрядженнi чи ще десь. А втiм, чи iснувала та таемнича спецкоманда, про яку колись натякнув Кугинець?

Вiн нiколи, якщо по правдi, цим не цiкавився. А ось про тi прощальнi оргii знав напевне, бо й сам брав у них участь. Коли вже Принципал натiшувався своею пасiею, коли й практика пiдходила до кiнця, влаштовувалася прощальна вечеря, куди запрошувалися вони, обранi з найближчого шефового оточення. Вечеря, звiсно, обставлялася з шиком, та головна родзинка була не в цьому, ба навiть не в тому, що коханка вiдрекомендовувалася всiм одразу, – а в тому, що того вечора вона ставала загальною iграшкою. На нiй, голiй, грали в карти, i вона за цiлий вечiр мала вiддатися всiм iм. Нiхто з них, Принципалових наближених, вiд такоi забави не вiдмовлявся, але що дивнiше – не вiдмовлялися й дiвки. Спершу Геннадiй Петрович думав, що цей вечiр, так би мовити, запрограмований чи й обумовлений вже при знайомствi, але потiм збагнув, що вирiшальну роль вiдiграе iнша обставина. Перед тим, як його влаштувати, коханку возили в те мiсто, яке вона вибирала, i показували приготовлену й умебльовану iмпортними стiнками та обклеену iмпортними-таки шпалерами квартиру й ордер на неi. І вже перед самим вечором Кугинець, якому Принципал доручав цю мiсiю, попереджав, що все це вона отримае саме пiсля прощальноi вечерi, де мае виконувати отi забаганки.

Кугинець якось розповiдав, що були й такi, котрi комизилися, та вiн iх швидко переконував: у такому разi вони нiчого не одержать, а скаржитися – що ж, хай спробують… Кугинець особливо смiявся, описуючи вирази облич «дамочок-коханочок», коли вiн iм демонстрував певнi фотографii, де вони, чистi радянськi студенточки, були в пiкантних позах. Невiдомо, що вони почували, цi дiвчата, але якщо не вiдразу, то, подумавши, таки згоджувались. Адже iм обiцяно, що то останнiй вечiр, що про них забудуть, фотографii вiддадуть, а попереду – свiтла прекрасна квартира й робота в улюбленому мiстi. Заради цього можна було перетерпiти кiлька годин.

Рамiнник знав, що таке ж судилося i Таiсi. Пiсля того, першого, знайомства, вiн кiлька разiв нiби ненароком увечерi заглядав до будиночка й, усупереч сподiванням, заставав там i Принципала, i ii. Бесiдували, пили, били м’яча, грали в тенiс. Таiса охоче розмовляла, жартувала, смiялася, а вiн iз жахом помiчав ii захопленi погляди, якими та обдаровувала власника дачi. Якось, покинувши iх удвох, вiн спинився в лiсi, дiстав iз багажника пляшку коньяку й тут-таки випив до дна. Тодi сiв у машину й помчав скажено з единим бажанням – цього разу не доiхати до мiста.

Його зупинили при в’iздi на трасу перед Вербiвськом. Коли вiн спитав, чи знають, хто такий, сержант сказав iз м’яким докором: «Геннадiю Петровичу, хiба ви мене не впiзнаете?» І вiн його впiзнав, бо жили майже поруч, але сержант на протести нiяк не зреагував, а сказав, що мае вказiвку самого майора Ткачука доставити його додому.

– Яке вiн мае право? – спитав Рамiнник, у якого язик таки вже заплiтався, а все довкола почало ледь-ледь розпливатися.

– Ну, Геннадiю Петровичу…

Хоч який вiн був п’яним, бо ж перед тим вони добряче почастувалися й на дачi, усе ж десь у закутку збудженого мозку промайнула думка: звiдки мiг той Ткачук про

ого стан дiзнатися? Вiдповiдь прийшла тут-таки: вiд Принципала, вiд шефа. А шеф? Дiдько забирай, невже вiн передбачив i цю пляшку, i подальшу гонитву? Але далi Рамiнник уже не змiг додумати й лише покiрно пересiв на iнше сидiння. Сержант доставив його додому, здав дружинi, ще й допомiг вкласти на лiжко i вiдкозиряв уже йому лежачому.

То був рiдкiсний випадок, коли вiн сп’янiв по- справжньому, хоча, бувало, випивав i набагато бiльше.

6

Повернувшись за стiл, Рамiнник став далi з якоюсь покiрною приреченiстю чекати Таiсу. Що довше чекав, то бiльше впевнювався, що вона може й не повернутися. Але чекати мусив, бо знав, що то його останнi вiдвiдини й цiеi оселi, i жiнки, яку не переставав любити. І зрiло вперте переконання, що вона мусить повернутися, просто зобов’язана. Несподiвано вiн подумав: ця ситуацiя чимось нагадуе iншу. Ту, коли вiн сидiв у кабiнетi Принципала й просив його не влаштовувати прощального вечора з Таiсою. І коли витримував його зневажливий погляд. І коли похолодiв вiд його запитання: «Ти ким хочеш мене виставити?»

Тодi вiн подумав, що шеф мае рацiю – незрозумiло було, чому той мав би пошкодувати цю пасiю, адже вся iхня компанiя знала, що шефова пригода мае закiнчитися тiльки так.

– Хочете, я перед вами на колiна стану, Іване Даниловичу? – сказав, поворушивши дерев’яним язиком.

Вiн сам злякався власних слiв, а Принципал подивився на нього примружено.

– Геннадiю, та ти пропащий чоловiк, – мовив холодно, хоч i з вiдтiнком жалю. – Хочеш вийти з нашоi компанii?

– Що ви, Іване Даниловичу, – перелякався Рамiнник. – Я тiльки…

Його переляк тодi був справжнiй. Бо однiею з умов наближення до шефа, входження в його найближче оточення, було вмiння контролювати себе, не пiдпадаючи нi пiд чий, тим паче пiд жiночий, вплив. Усi вони мали дружин, по-своему турбувалися про них, забезпечували всiм, чим можна, як нiхто у Вербiвську, однак майже всi мали й коханок. Хоч, звiсно, у них усе було не так, як у Принципала. Кугинець – той заводив i кидав, але не забував, мiг знов до котроiсь вернутися, забацати повторний романчик, як вiн казав. А, скажiмо, голова райвиконкому Луцюк мав постiйну коханку, директрису будинку культури, яка разом iз ним старiла, народила за час роману двiйко дiтей – чи то вiд нього, чи вiд чоловiка – iнженера шляхового будiвельного управлiння, котрий згодом став керувати тим управлiнням i дуже своiм зростанням пишався. Вiн же, Рамiнник, до того мав кiлька випадкових зустрiчей, один роман iз продавщицею сiльського магазину, з бiса таки вродливою, але яка надто серйозно поставилася до того iхнього зв’язку i вже уявляла, як перебереться до Вербiвська i стане, уявiть собi, директрисою унiвермагу. Звiсно, зв’язок iз нею Геннадiй Петрович обiрвав, а коли та спробувала шантажувати, виклав, що ii чекае. Баба виявилася кебетливою, особливо коли збагнула, хто стоiть за Рамiнниковою спиною.

Дружину свою Рамiнник поважав за вмiння пiдтримувати вдома порядок, виховувати дiтей, радiти чоловiковим подарункам. Із часом привчив не цiкавитися, де вiн був i чим займався. Інколи таке життя здавалось нудним, аж образливим, але, зрозумiло, вiн iй про те не мiг сказати. Пам’ятав про залiзне правило iхньоi компанii: кожен iз них, чия дружина, довiдавшись про чоловiковi походеньки, зчиняла скандал, повинен був негайно розлучитися. Але така iсторiя за вiсiмнадцять лiт роботи з Принципалом була лиш одна. Принципал, починаючи правлiння у Вербiвську, був молодим, соратникiв добирав iще молодших, i з часом Рамiнник зрозумiв – шеф вивчав не тiльки iх, але й iхнiх дружин. Звiсно, не сам, а з допомогою того-таки Кугинця чи Вiтченка.

Згадка про те, як Кугинець уперше з’явився до нього i запропонував переiхати до Вербiвська, змусила Рамiнника струсонути головою i вiдiйти вiд вiкна. Вiн аж оглянувся – такою несподiваною була думка, що пов’язала двi найважливiшi та найбiльш неприемнi подii в його життi.

Рамiнник побачив себе в камерi попереднього ув’язнення, до якоi заходить сержант i каже, що до нього прийшли. А в кiмнатi побачень уздрiв навпроти чоловiка, якого вже десь зустрiчав. Почув голос цього чоловiка, який пропонував неймовiрне: вiн готовий заплатити недостачу, що звалилася на Рамiнникову базу невiдомо звiдки, i визволити з в’язницi. Це буде зроблено, – твердив чоловiк iз маленькими, колючими, схожими на свинячi, очима, – якщо Геннадiй Петрович погодиться обiйняти нову посаду. Яку i де, скажуть пiсля згоди. Рамiнник був не такий дурний, щоб не зрозумiти – його купують, правда, ще невiдомо для чого. Оскiльки ж проводити десяток лiт у тюрмi (а «свiтило» йому саме це) не мав нiякiсiнького бажання, то пообiцяв подумати, хоч i знав уже тодi, що погодиться…

Теперiшня ж думка була така: сцени у кiмнатi побачень i кабiнетi Принципала схожi. Потребою вибору або чимось iншим – але схожi. Радше лютою небезпекою, що нависала над ним. Та якщо першого разу вiн потрапив за грати тому, що хтось незнаний його перехитрив, то тепер загнав себе у пастку сам. І найгiрше те, що небезпеку усвiдомив уже

в бесiдi, пiсля того запитання: «Ти хочеш покинути нашу компанiю?» – яке означало бiльше, нiж вирок за розтрату.

– Що ви, Іване Даниловичу? Я тiльки…

– От i гаразд, – сказав Принципал. – Вважай, що цiеi розмови не було.

Рамiнник вийшов iз Принципалового кабiнету, почуваючи себе побитим псом. І почував себе ним ще кiлька днiв. Доки сам Іван Данилович не зателефонував i не поцiкавився його здоров’ям.

– Дякую, нормально, – вiдказав Рамiнник.

– Ну, тодi порядок, – мовив шеф. – Гадаю, розумiеш, що я не люблю самодiяльностi.

Вiн тодi стояв, затамувавши подих, зацiпенiвши, довго стискав слухавку, яка пульсувала гудками, i проклинав усе на свiтi: себе, час, коли погодився iхати у Вербiвськ, навiть Принципала, доки його гнiв не повернувся на ту, котра була винуватицею його мук i приниження.

«Хiба я не iдiот, якщо втюрився в курву, що безсоромно продае свое погане тiло?» – подумав Рамiнник, i йому майже одразу полегшало.

Вiн вирiшив тодi: переборе себе, ще й жорстоко помститься. Їй – за все, що пережив, дав пiйматися на гачок, а заодно й собi – за те, що мало не втратив усього нажитого за цi роки, мало не перестав бути тим, ким i мав бути.

Тепер вiн майже iз задоволенням чекав закiнчення шефового роману i колективного прощального вечора.

7

У призначений день i час Рамiнник пiд’iжджав до зеленого будиночка. Вiн тодi був весь напружений i водночас почував себе безсилим, мовби хтось набив його ватою, а вату перед тим ще й вимочив у водi. Важкi пальцi так стискали кермо, наче боялися, що воно ось-ось вiдвалиться.

«Усе померло», – твердив собi дорогою, i вiд того ставало нiби легше, але ненадовго.

«А нiчого й не було», – подумав уже при в’iздi до лiсу.

Усю подальшу дорогу в ньому жило це виправдання, перемiшуючись iз якимось дрiбнiшим, про те, що iнакше жити неможливо, – i вiн якомога швидше погнав машину, не спинив там, де належало спинити, а загальмував уже перед самими воротами дачi. Це був маленький виклик, бо повiтря перед Принципаловою дачею мало бути завжди по-лiсовому чистим. Мав би виглянути Принципал, або хоча б вискочити Кугинець чи навiть Олексiй, незмiнний охоронець дачi. Але нiхто не вискочив, це його здивувало, i, почекавши трохи, Рамiнник вилiз iз автiвки на свiт Божий.

Вiкна будиночка свiтилися, значить, там хтось був – i вiн побрiв до того свiтла, байдуже переставляючи ноги.

Хоча дверi м’яко вiдчинилися, в будиночку було навдивовижу тихо. Спантеличений, Рамiнник минув коридорчик, заглянув до центрального залу. Але й там нiкого не побачив. Тiльки на столi стояла пляшка мiнеральноi води, лежали яблука.

Вiн став, прислухався. Його охопило враження, наче дiм щойно покинули. За дверима почулися легенькi кроки, далi дверi безшумно вiдчинилися, i до зали зайшла Таiса. Одягнена в рожевий короткий халатик, вона мала домашнiй вигляд, мовби й справдi була господинею цього будинку. І халатик, i маленькi, теж рожевi, сережки, котрi ледь продовжували майже щiльно прилеглi вушка, i свiжа зачiска робили цю домашнiсть по- особливому привабливою, навiть зворушливою.

– Ви? – мовила вона, i тiнь досади на мить промайнула на ii обличчi.

– Добрий вечiр, – привiтався Рамiнник, трохи збентежившись.

Вiн почав гарячково прикидати, що б те мало означати: крiм неi, нiкого немае? Невже буде просто прощальна вечiрка, невже Іван Данилович зважив на його прохання?

– Сiдайте, – сказала Таiса тим часом. – Я зараз принесу вечерю. Ви чого бажаете?

– Чого бажаю? – вирвалось у нього.

– Звичайно. Ви ж маете вибирати?

– Я? – здивувався вiн iще дужче, нiчого не годен зрозумiти.

– А хто ж iще? Менi сказали, що цей вечiр я маю провести з тим, хто приiде. Маю виконати всi його забаганки. То чого ви бажаете – вечерi чи одразу роздягатися?

Іронiя, гiркота й навiть легке, майже невловиме презирство звучало в ii голосi. Рамiнник навiть не встиг образитися, бо збагнув, який царський подарунок зробив йому Принципал.

– Я справдi голодний, – сказав нарештi просто, навiть трохи жалiбно. – Ви вже нагодуйте, будь ласка. І… не лякайтеся.

– Чому б я мала лякатися? – спитала вона. – Я вже вiдлякалася. До того ж менi пообiцяли, що ви, тобто той, хто приiде, вранцi вiдвезе на вокзал. Чи мене знову дурять?

Про вокзал шеф теж йому нiчого не казав, але Рамiнник зрадiв, коли почув, чим усе мае закiнчитися. Отже, фiнал, про який можна було тiльки мрiяти. Хоч i з присмаком гiрчинки.

Гiрчинка ця росла й росла цiлий вечiр. Уже на початку, коли Таiса велiла йому чекати, а сама пiшла готувати вечерю, подумалося: хто вiн такий сьогоднi? Щасливець, який вирвав дарунок долi, чи слухняний хазяйський пес, якому кинули привабливу обсмоктану кiстку? Вiн засоромився цього порiвняння, але не в змозi щось збагнути й вирiшити, визначитися, безсило вiдкинувся у крiслi й заплющив очi.

Думати нi про що не хотiлося, на мить з’явилося бажання тихенько встати й пiти, просто лишити цей вечiр iй. Вiн почав уже пiдводитись, але тiло виявилося важким, уже мовби й не його – не мiг тiеi хвилi, коли спр

бував одiрватися вiд крiсла, володiти цим чужим тiлом. Тому покiрно опустився, не розплющуючи очей, поринув у приемну м’якiсть, наче розтаючи в нiй.

Майже одразу наплило видiння: вiн виходить iз лiсу з м’ячем у руках, простягае того м’яча, а назустрiч нiхто не йде, тiльки десь звiддалiк, iз-за дерев, виглядае i начеб виростае обличчя Таiси. Вона усмiхаеться, кличе за собою, але вiн хоч i бажае йти до неi, та не може, бо м’яч росте, важчае, починае пекти руки.

Нарештi Рамiнник, уже ненавидячи Таiсу, кинув той пекучий м’яч у ii бiк. М’яч довго, нестерпно довго вiдривався вiд його спечених рук, а тодi покотився швидко-швидко, затуляючи галявину, лiс, увесь довколишнiй свiт.

Вiн злякався, що цей вогненний м’яч спалить i обличчя Таiси, яке тепер зникло, наче розплавилося серед безмiру вогню, i лiс, i його самого.

– Ви… Господи, як же вас… прокиньтеся…

Рамiнник насилу розплющив очi й побачив поруч себе перелякану Таiсу. Отже, вiн щойно бачив лише сон? Але ж побачене вiн сам начебто викликав iз недалекого минулого…

– Вам не зле? – перепитала Таiса. – Вибачте… але я злякалася, бо ви… Ви почали так страшно стогнати…

– То ви вже менi вибачайте, що я заснув.

– Ходiмо, я приготувала вечерю.

– Надворi наче дощ?

– Так, дощ. Вечiр був теплий, от дощ i пiшов.

«Вечiр був теплий, – подумав Рамiнник, вже йдучи за нею у меншу кiмнатку. – Ось чому я так ганебно заснув. Мене ця незвична для осенi духота розморила. Тiльки чому я не вiдчував ii, а навпаки: здавалося, що холодно?»

Не встиг вiдповiсти, бо вони зайшли до кiмнатки, де було лiжко, маленький столик, на якому тепер стояло вино i гора наiдкiв, два низькi крiсла. Ось вона, iнтимна кiмната Принципала, яку йому теж подаровано. Разом iз дiвкою…

Вiн спинився, глянув на Таiсу.

– Знаете, що? – сказав. – Заберiмо це багатство на веранду. Будемо вечеряти й слухати дощ.

– Якщо ви так хочете.

– Менi взагалi перехотiлося iсти. Хiба що вина i печива вiзьмемо.

Того вечора вiн ii не зачепив i пальцем. Сидiли на верандi, а потiм, коли там стало холодно, – у залi, випили трохи вина, закусили печивом i яблуками, потiм насолоджувалися кавою, яку вона вмiло приготувала. Поступово зникла насторога у по-особливому гарних того вечора печальних горiхових очах. Розповiдали: вона про iнститут, подруг, поiздки в гори, вiн – про дитинство, роботу, вiдрядження, пригадував смiшне, що трапилось у його життi.

То вийшов один iз найчудовiших його вечорiв. Рамiнник намагався вести себе так, наче нiчого не знав про Таiсинi стосунки з Принципалом, наче вони просто давнi добрi знайомi.

Лише одного боявся – ось-ось вiдчиняться дверi, ввалиться iхня компанiя, i дивний вечiр, схожий на сон, перерветься брутально та грубо.

Але нiхто не з’явився, тiльки шелестiв дощ за вiкном, то мовби наближаючись до будиночка, то делiкатно вiдходячи навшпиньки.

Уже було за пiвнiч, коли Рамiнник вирушив з дачi. При виiздi з лiсу раптом зародилася тривога: «А що як Олена не спить?» Сам здивувався – так нiколи не думав, навiть коли справдi вiд жiнок вертався, з якими у лiжко лягав.

Спинив машину, заглушив двигун i передрiмав до ранку, час вiд часу прокидаючись i вслухаючись у шум дощу, який все не переставав.

…Була дорога на вокзал, де вiн купив Таiсi квиток.

Їхали ж вони всю дорогу мовчки, вона тiльки й спитала, коли наблизилися до вокзалу:

– Ви дуже погано про мене думаете?

– Чому б я мав про вас погано думати? – щиро заперечив Рамiнник.

– Ну, ви ж…

«Вона вчасно зупинила себе», – подумалось йому тодi.

– Спасибi, – сказала вона, уже як вiв ii до вагона. – Будете у Львовi, заходьте.

– Зайду, – пообiцяв Рамiнник.

Зараз, у першi хвилини без неi, вiн засоромився i цiеi мимовiльноi думки, i своеi, як йому здалося, не зовсiм доладноi поведiнки.

А коли приiхав того ранку на роботу, насамперед зателефонував до Принципала й щиро подякував.

– Дарма, ми ж друзi, – сказав Іван Данилович. – Не забувай про це.

– Не забуду, – Геннадiй Петрович вимовив справдi вдячно.

Десь за два тижнi по тому Кугинець пiд великим секретом прокрутив запис його вечiрньоi та вранiшньоi розмов iз Таiсою. Коли ж вiн спробував вихопити той магнiтофон, Кугинець вийняв фiнку. У Геннадiя Петровича потемнiло в очах, але, не вагаючись, вiн пiшов на блискуче, наставлене в груди, лезо, готовий стерти цього шепелявого нiкчему в порошок, не боячись нi його кулакiв, нi навiть ножа. Ще коли слухав iхнi тепер уже вiддаленi часом голоси, подумалось, що не так прикро було б навiть, якби Кугинець записав не просто розмову, не той тонесенький мiсточок довiри, який вiн будував того вечора, а iхнi голоси в лiжку. Не так би образливо було – он воно як.

– Ти що, геть здурiв? – крикнув в останнiй момент Кугинець. – Це ж шеф наказав, шеф, розумiеш?

Рамiнник усе-таки вибив ножа, схопив Кугинця за шию. І майже вiдразу обм’як, бо по зляканих Кугинцевих очах побачив – той каже правду.

– Навiщо? – спитав, уже коли вiдпустив.

– Не знаю, – прохрипiв Кугинець, потираючи шию зi слiда

и Рамiнникових пальцiв. – Псих ненормальний. Я до нього як до друга, а вiн… Попередити хотiв, а ти…

Уже коли випили мирову, Кугинець зiзнався, що Принципал велiв берегти плiвку до слушного моменту. Коли той момент виникне, Кугинця, звiсно, не iнформували. Рамiнник здогадався, що це може статися на тiй-таки Принципаловiй дачi, у присутностi всього iхнього товариства, i чомусь найбiльше боявся саме цього.

Й у Львовi, куди двiчi приiжджав у вiдрядження, не наважувався навiдатись до Таiси. Бродив старовинними вуличками, бажав ненароком ii зустрiти, не раз лаяв себе, що поводиться як останнiй дурник, iдiот у другому поколiннi, як полюбляв називати бездарних пiдлеглих. Прийшов аж тодi, коли бажання побачити ii зробилося нестерпним, коли стало байдуже, чи донесуть Принципалу про цю його зустрiч, чи справдi забув вiн про колишню коханку наступного дня пiсля ii вiд’iзду. Йшов i боявся, що Таiса вже одружена, що прожене його, що, зрештою, запитае, навiщо вiн прийшов. Страх, як не дивно, пропав аж тодi, коли натиснув кнопку дзвiнка й побачив коливання у вiчку, до якого припали. Вона довго роздивлялася, хто ж завiтав, а тодi все-таки вiдчинила. І те, що не спитала, хто вiн такий, змусило серце шалено застукати, наче перед тим пiшки пiднiмався на якийсь аж надцятий поверх.

То було п’ять рокiв тому.

8

Геннадiй Петрович мiцно стиснув зуби. Вiн вернувся назад, у замкнений простiр кiмнати, й одразу вiдчув – багато дав би, щоб тут був iще хтось. Хай не Таiса, а хто завгодно. Олена, Принципал, його, Геннадiевi дiти – Свiтлана й Вiталик, – Луцюк, навiть той же Кугинець, навiть мовчазний Олексiй, охоронець Принципаловоi дачi, з яким вони за цi роки перекинулися хiба словом-другим. Хай би цей похмурий чоловiк посидiв тут, помовчав – i то Рамiнник не почувався б таким самотнiм.

Погляд упав на телефон. Дивно – той за весь вечiр жодного разу не задзвонив. Невже у Таiси немае друзiв? Чи, може, вона вiдключила його, щоб нiхто не переривав приемноi вечiрки з тим Лук’янцем?

Геннадiй Петрович пiдняв слухавку. Нi, гудок е. Вiн стояв, тримав ii бiля вуха, слухав той довгий тужливо-сердитий гудок i все дужче бажав, щоб сталося диво – слухавка озвалась чиiмось голосом. Вiн подумав: а могла ж Таiса подзвонити, сказати, що не повернеться, якщо справдi не прийде.

«Але хiба менi полегшало б вiд того дзвiнка?» – подумав Рамiнник далi.

Вiн уже хотiв покласти слухавку, як раптом збагнув, що мае змогу перервати цю безвихiдну самотину. Чорт, записник, де були i львiвськi номери, вiн залишив на роботi, там, у Вербiвську, бо ж цього разу мав усi днi, якщо не рахувати зустрiчi з хлопчиськом-економiстом, провести у Таiси.

А що як зателефонувати до Вербiвська? Чому б i нi? Але куди? Додому?

Рамiнник почав набирати код Вербiвська, свiй номер, номер Таiси1. Почув короткi переривчастi гудки. Набрав знову – i знову невдало. Але вирiшив не здаватися. Набирав разiв iз десять, доки нарештi додзвонився i почув Свiтланин голос.

– Хто це? Погано чути, – кричала дочка.

– Я це, – сказав Рамiнник тихо.

– Тату, ти? – здивувалася Свiтлана. – Що трапилось?

– Просто вирiшив подзвонити.

– Ну, тодi величезний вовчисько здох.

– А де мама?

– Ти хочеш поговорити з мамою? – дочка чомусь притишила голос. – Вона у ваннi. Покликати? Чи ти хочеш сказати iй щось неприемне?

– Яке ще неприемне? – розсердився Геннадiй Петрович. – Просто поговорити хочу…

– Ну, ти ж ранiше нiколи не телефонував.

– А тепер подзвонив.

– То я зараз покличу.

– Якщо миеться, то не треба. Переказуй вiтання. Ну, бувайте.

Вiн квапливо поклав слухавку, наче боявся, що Свiтлана щось спитае. А може, й справдi спитала б? Яка йому рiзниця… Дочка ж не прокурор i не суддя, щоб боятися ii запитань. От йому б самому треба було спитати про Вiталика – син мав iхати кудись там на змагання, з мотокросу чи що…

Може, й на лiпше, що Олена не взяла слухавки. Про що б вiн говорив з нею?

«Привiт».

«Здрастуй».

«Це я».

А далi? Сказав би, як доiхав. Коли повернеться. Але ж вiн сам не знае, коли повернеться. Хiба спитав би, що купити. Але ж усе, що треба, вiн мiг би купити у Вербiвську, точнiше дiстати через того ж Кугинця або колишнiх пiдлеглих iз райспоживспiлки. Тi й самi часто повiдомляли: те-то й те новеньке привезли чи вдалося дiстати. Тут, у Львовi, хiба що вистоявши в черзi, мiг щось придбати…

«І добре, добре, що Олена була у ваннiй», – подумав Рамiнник.

Вiн подивився на телефон мов на свого ворога. На якусь мить здалося: а раптом телефон задзвонить i поставить йому питання? Пiсля цiеi чудернацькоi думки вiн трохи повеселiв i став далi чекати Таiсу.

Аж години за три пiсля зникнення Таiси й Лук’янця Рамiнник, утомлений чеканням, вирiшив лягати спати. Скинув костюм i вдягнув спортивний, який завше возив з собою, лiг на диван. Зрозумiв, що заснути швидко не зможе, що навряд чи засне взагалi, й вирiшив щось почитати. Але вставати не хотiлося. Та помiтив, що поруч на столику, коло нiчника, лежить якась книжка. Простяг руку, дотягнувся

«Камо грядеши?» – прочитав на обкладинцi. Щось зi старовинного? Розгорнув, прочитав: «роман», переклад iз польськоi. Намагався пригадати, що ж означають цi слова, згадував двi своi поiздки до сусiдiв за Буг на День вiдродження. Але в тiй десятцi польських слiв, якi вiн знав, камо грядеши не було.

Рамiнник поклав книжку поруч себе, бо вiдчув, що читати не зможе. Та й не любив читати перед сном, хiба що газети переглянути, якщо був тверезим. Але газет нiде не побачив.

«Увiмкнути телевiзор чи що», – подумав.

Уже потягнувся було до шнура, що лежав поруч iз диваном, й аж здригнувся з несподiванки – таким оглушливим видалося скреготання ключа у дверному замку. Зiрвався з дивана, мов боявся, що застануть його на чомусь ганебному.

Таiса ввiйшла геть тихо, навiть скрадаючись, наче збиралася пограбувати власну квартиру.

– Ти не спиш? – награно здивувалася.

– Хiба я мiг заснути? – постарався якомога iронiчнiше вiдповiсти питанням на питання Рамiнник.

9

Таiса принесла з собою того вечiрнього, але вже березневого холоду, вiд якого кiмната враз наче ожила, жадiбно вбираючи пахощi мiста, скверу, пустотливого вiтру, де вже, як пам’ятав гiсть, жила весна.

– Гарна погода, – пiдтвердила це враження господиня.

– Особливо коли йдеш удвох, – знову зiронiзував Геннадiй Петрович.

Вiн супроти волi став ревниво придивлятися до Таiси – чи справдi так довго бродила вулицями, чи щойно вивiльнилася з обiймiв нового коханця, а певнiше коханого – ким там вона його вважае? Притамоване бажання знову ожило в ньому.

Тепер, поеднане з ревнiстю та образою, воно налилося новою силою i ставало з кожною секундою жагучiшим. Але Геннадiй Петрович раптом iз жахом вiдчув, що бажання негайно, вiдразу володiти нею ще й поеднуеться з ненавистю, чого щодо Таiси у нього нiколи не було. Вiн мало не скреготнув зубами, гнiваючись на самого себе – i за те, що цi вiдчуття з’явилися, i що не пiшов геть iз цього дому, чого Таiса, певне, вiд нього чекала. Але гнiв його перекинувся i на господиню, яка так вiдверто продемонструвала свое iгнорування, а тепер ще й насмiялася, повернувшись додому. Цiеi митi вiн збагнув, що навiть легше почувався б, якби вона не вернулася. Невже все, що було в них, таке глибоке? Ідiотство якесь…

– Вип’емо кави? – запропонував Рамiнник, гасячи роздратування.

– Перед сном? – здивувалася Таiса.

«Пропозицiя недолуга», – подумалось йому пiсля довгоi паузи.

Вони стояли вже поруч. Пропонуючи кавування, Рамiнник зробив крок до неi. Своiм запитанням Таiса зупинила його, а горiховi очi, у яких несподiвано побачив, окрiм здивування, ще й страх (страх у Таi перед ним?), враз мовби вимурували невидиму стiну, на яку вiн одразу наштовхнувся.

– То ти справдi хочеш кави?

– Тебе хочу, – «у лоб» зiзнався вiн, i все його роздратування мимоволi, спонтанно вилилось у цих двох коротких словах.

– Гено…

Вона майже зойкнула. І рвучко повернувшись, вибiгла з кiмнати.

Стояла на кухнi коло вiкна. Геннадiй Петрович зупинився бiля дверей, поглянув на ii зiщулену постать. Гострий жаль пронизав його, а за жалем прийшло вiдчуття, що з кожною миттю навально заполонювало: ця жiнка й надалi мусить належати тiльки йому. Вiн ступив крок, другий, Таiса повернула голову, але всупереч його сподiванням очi в неi були сухi.

– У мене е розкладайка, я тут собi постелю.

Вона одразу вибудовувала нову стiну мiж ними. Рамiнник мусив якось зруйнувати цю стiну, але не мiг збагнути – як?

«Хоч би помiтила, що я посуд помив», – раптом недоладно подумав Рамiнник.

«Ти вже мив колись посуд у цiй квартирi», – сказав хтось.

«Ми удвох мили».

«Мили, мило, як мило… Ідiотство яке!»

Можна було погасити напруженiсть якимись словами, жартами, але слова не знаходилися.

– То я тобi постелю?

Таiса зробила порух, щоб обминути Рамiнника. Вiн жартома розставив руки, та вiдразу опустив, бо Таiса зiщулилася, притулилася до буфета.

– Менi завтра вранцi на прийом, Гено.

Але Рамiнник не вiдступав, навпаки, ступив ще пiвкроку до неi. Майнула думка, що все це гра, яка вже була колись мiж ними, – а тiльки коли, у який iз приiздiв?

– Таю, – вирвалось у нього. – Навiщо вiн тобi?

– Що – навiщо? – не зрозумiла спершу Таiса.

– Ти ж розумiеш, про кого я…

– Ага, про Ігоря, – чомусь саркастично всмiхнулася вона. – Ігор мiй наречений, Гено. Сподiваюся, тобi вiдоме значення цього слова?

– Знаю. Але ти…

– Вибач. Я не маю права називати когось нареченим? Я навiчно повинна лишатися вашою iграшкою…

– Вашою? – вiдсахнувся вiн. – Ти що, Таю?

– Що, не подобаеться? Грати далi?

– Ти… грала?

Вiн зауважив, як Таiса важко дихае, i тут-таки почув свое таке саме переривчасте дихання.

Страшна здогадка пронизала його. Рiзко запекло всерединi й майже вiдразу зашумiло в головi, а хтось невидимий, але злий узявся ii розгойдувати.

– Ти вважала, що я просто користуюся тобою?

– А хiба не так, Геннадiю Петровичу?

Рамiннику стало важко стояти, i щоб, чого доброго, не гепнутися на пiдлогу, вiн опустився на стiле

ь, зробив рукою неоковирний жест – нiби вiдштовхувався од неi, од свого минулого, од себе самого. Тiеi митi вiн плив разом iз будинком, господинею, простором, нiччю, якi оточили його безмовним хаосом.

– Таю, нащо ти так? – спромiгся вимовити Рамiнник пiсля довгоi тяжкоi паузи.

– Як? – донiсся нiби здалеку ii голос.

– Так… Без жалю.

– Тобi потрiбен жаль? – скрикнула вона. – Боже, вiн теж хоче, щоб його жалiли. А ти? Ти, Гено… Жалiв ти мене? Шкодував? Бачив у менi людину? Жiнку бачив? Ти запитав, хто для мене Ігор?

– Це не мае значення, – вирвалось у нього.

– Не мае значення? – ще сильнiше вибухнула Таiса. – Виходить по-твоему, Ігор так само користуеться мною, як i ти? Іншого ж не можеш допустити?

– Таю, я не користувався тобою, – сказав Рамiнник iз болем. – Як ти могла подумати таке? Я ж тебе любив, люблю…

Вiн белькотав i бачив, як iз туману випливае таке рiдне, добре знане обличчя, яке не належить вiднинi не лише йому, але начеб i iй, втрачене, незнане, почужiле, та вiд того не менш прекрасне.

– Тобi навiть байдуже, що я робила цi години з Ігорем, – розтулявся рот на цьому вродливо-почужiлому обличчi. – Гуляла чи була з ним у лiжку? Тобi важливо, що зараз, цiеi хвилини, свое матимеш ти, адже так, Гено, тiльки не лицемiр, будь ласка…

У ii словах була тяжка правда – гiрка, а воднораз i якась однобока, наче вивернута.

Рамiнник пiдвiвся. Йому на хвилю здалося, що Таiса десь далеко, куди дорога йому заказана, але куди вiн мусить iти.

– Краще я сам спатиму тут, – сказав Геннадiй Петрович.

– Якщо наполягаеш, – вiдказала Таiса.

Вона оминула Рамiнника, наче неживий предмет. Пройшла повз, обдаючи пахощами парфумiв, хвилюючим вiтерцем вiд сукнi, швидко, мов боялася, що непроханий гiсть схопить i не вiдпустить.

– Розкладайка на балконi, – сказала вже за дверима. – Я зараз принесу постiль.

Рамiнник остаточно зрозумiв, що це крах. Цього вечора, сподiвань, усього на свiтi. Вiдтепер iхнi стосунки не мали майбутнього.

Вiн поплентався на балкон, постояв там, подивився на темний будинок навпроти, за яким ховалося таке ж темне мiсто.

«От вiзьму й вистрибну», – подумав i зрозумiв, що не вистрибне, що перебуде нiч, а рано-вранцi зникне для Таiси назавжди.

За плечима жiнка дiставала йому постiль. Вiн оглянувся, але крiзь кольорове скло навiть обрисiв ii не побачив – тiльки чув, як вона порпаеться в шафi. Нащо ж вiн зачинив дверi? Узяв розкладайку i так само натужно, переставляючи ноги, пiшов назад. Аж у дверях на кухню зiткнувся з Таiсою.

– Душ прийматимеш? – спитала вона. – Хоча й води, мабуть, уже нема.

Їi тон, байдужi слова знову запекли – невже вiн тiльки випадковий гiсть, «родич»? Чи це крок до примирення? Вiн налаштував розкладайку i спересердя кинув на неi постiль. Тодi рiзко обернувся й став дивитися на вiтальню-коридорчик.

Таiса вийшла з ванни в легенькому рожевому халатику. Майже такому, як тодi, на дачi. Наче навмисне дражнила його.

«А може, й кличе, – подумав Рамiнник, – У цих жiнок сiм п’ятниць на тиждень».

Вiн пiшов услiд за Таiсою. У кiмнатi постiль уже лежала на розкладеному диванi.

– Чого тобi, Гено? – обернулася Таiса.

– Не бiйся, – тихо мовив Рамiнник. – Я тiльки сказати хотiв…

Вiн затнувся i цiеi ж митi побачив себе пiд ii дверима – тодi, першого разу.

Вiн стоiть i чекае.

Знае, що за дверима дивляться на нього.

Дверi вiдчиняються.

Який же вираз тодi був на цьому, чужому тепер, обличчi?

«Чому я не можу цього пригадати?» – подумав Рамiнник.

– Розумiеш, Таю, – сказав уголос. – Я тiльки одне хочу сказати: я тебе любив. Дуже любив. Кохав пiсля всього… Та що я кажу – просто любив. А ти? Як би ти… Розумiю, я…

Вiн замовк. Мовчала й дивилася на нього Таiса.

«Чого я виправдовуюсь перед цiею бабою? – подумав Рамiнник. – Правду казав Принципал: я слинько. Слинько i невдаха. А вона – звичайнiсiнька курва. Обкрутила львiвського сморчка й задоволена. А менi що ро…»

Вiн перервав думку, бо зрозумiв, що вона теж щось говорить до нього.

– …i тодi я знову повiрила, що, може, ти мене кохаеш, – почув Рамiнник. – Але ти грався. Тобi було приемно, що е в кого час проводити у Львовi.

– Таю, пробi, нi, – скрикнув Геннадiй Петрович. – Як ти могла подумати? У мене ж сiм’я, дiти…

– Сiм’я? Дiти? А я хто? Я, може, у ваших очах i така собi повiйниця, але я жива, Гено, жива i з душею. Сякою-такою, але душею. Чого ж ти забираеш вiд мене право мати когось, хто б мене кохав i кого б я кохала?

– Я не забираю… Просто я вiдчув…

– Ти вiдчув? Дуже мило, що ти вiдчуваеш… Приiдеш, то скажи своему Прокопу Івановичу, що вiн теж втратив iграшку. Може, обое й покарання придумаете? Чи змусите мене Ігорю зраджувати? Так от, знайте, що цього не буде! – уже майже iстерично кричала Таiса.

– Якому Прокопу Івановичу? – спитав Рамiнник, котрому враз стало холодно вiд ii слiв.

– Із твого Вербiвська…

Якби на Рамiнника обрушилася стеля, вiн би так не здивувався. Бо ж згадав, що Прокопом Івановичем звали Кугинця.

– Кугинець був тут? Ку

инець був твоiм, – вiн судорожно ковтнув слину, – твоiм коханцем?

– Як i ти, Геночко…

Не усвiдомлюючи, що робить, Рамiнник схопив голову обома руками. Болюче стиснув. Вiдпустив i поглянув на Таiсу очима, повними ненавистi.

– Ти – курва.

– А ти… Ти не знав?

– Що-о?

– Ти знав, так само, як i твiй Прокiп, – сказала Таiса вже з убивчим спокоем. – Можеш заперечувати скiльки завгодно, все одно я тобi не повiрю. Тiльки ти хитрiший за нього. Тобi потрiбна була ще й iлюзiя кохання. Ха-ха, як красиво. А той просто погрожував, скотина. Я… я теж вас варта… Чого ж я боялася, дурепа? Що знеславите, покалiчите, життя позбавите? Господи, я нарештi зрозумiла, що досi життя мое було нiчого не варте. Нi, давно зрозумiла, тiльки боялася собi зiзнатись. Господи, я ж би так i прожила все життя, у страху продаючи його, якби не зустрiла Ігоря.

Рамiнник дивився на ii перекошене лице, ловив краем свiдомостi ii страшнi слова, i розумiв – одне з двох: або вона збожеволiла, або… справдi так i було… Сюди, крiм нього, приiздив Кугинець, i вона обом вiддавалася зi страху. Нi, каже ж, що в якийсь момент вiрила в його кохання… Ну, тварюцi Кугинцю вiн удома випише, та так, що той на все життя, що лишилося, запам’ятае. Але як вона могла на нього самого так подумати?

– Таю, я про Кугинця нiчого не знав, – сказав Геннадiй Петрович. – Ну геть нiчогiсiнько не знав, повiр менi. Але ж i ти добра… Чого ж ти нiчого менi не сказала?

– Бо… Бо боялася… К-кугинець попередив, що мене чекають такi… Така помста… Та, Господи, ти й сам усе знаеш…

– Нiчого я не знав, Таю…

Вiн iще раз подивився на ii дивно постарiле за цi хвилини лице.

«Яким же я ослом був насправдi, – подумав, – i що вона пережила за цi роки… Але ж мовчала… Виходить, влаштовувало… Бач, рiзницi не робила… А меблi я помiняв… І пальто… А вiн що ж – безплатно?.. Боялася… Чи обое насмiхалися з мене?»

Затуманений ревнощами й люттю, вiн ступив до Таiси крок, другий. Глянув на диван, на якому вони з Кугинцем, виходить, поперемiнно мали ii. І тут-таки йому здалося, що Таiса просто розiгруе, каже неправду, аби його принизити. А якщо сказала правду, то вже принизила. Пiти тепер просто так iз цього дому вiн не може. Не м-о-ж-е…

Вiн ступив iще крок до застиглоi Таiси й зустрiв в ii очах розпачливий жах. Та це його тiльки ще дужче розiзлило – цей жах був теж його приниженням. Схопив за плечi, притяг до себе.

– Ти що, Гено, – скрикнула вона. – Пусти…

Але Рамiнник уже повалив ii на диван, став гарячково зривати халат. Таiса закричала, i тодi вiн затулив iй рота долонею, притиснувши голову до подушки. Та майже отримавши перемогу, Рамiнник збагнув, що цього разу вiн робить iз жiнкою, котру справдi кохав… кохав, кохав, хай йому грець, цьому клятому почуттю!

Вiн вiдпустив ii i, вiдштовхнутий Таiсою, полетiв на пiдлогу.

– Боже, яка сволота, – прошептала Таiса.

Вона зiрвалася з дивана й вибiгла у вiтальню. Рамiнник чув, як вона натягае якийсь одяг, але був не в силi сказати й слова. Не тому, що боляче вдарився потилицею об бильце крiсла. Зрозумiв – тепер справдi все, вiн втратив ii остаточно, ба гiрше – втратив самого себе, щось таке у власному ествi, чого вже не повернути. Лише коли гримнули дверi, подумав, що треба й собi вставати, йти, бiгти, наздоганяти. Але куди й навiщо, коли все так повернулося, коли все втрачено?

«Я уб’ю цю заразу Кугинця, – подумав Рамiнник, пiдводячись. – Уб’ю, авжеж, i будь що буде… Уб’ю i… сяду в тюрму. Партiйний працiвник, член бюро райкому, засуджений за вбивство… А цiкаво, чи заступився б тодi за мене Принципал? За мене чи за Кугинця?»

Тут Рамiнник силувано всмiхнувся. Справдi, ця пригода ще й доволi смiшна, подумалося йому. Розкажи тому ж Кугинцю, нiзащо не повiрить, що вiн iз бабою впоратися не мiг. Що в останнiй момент охоту втратив. Нi, були в нього випадки, коли жiнки опирались – але то так, для форсу, щоб показати, якi вони цнотливi, недоторки, трясця iхнiй мамi. Тут же Таiса опиралася по-справжньому…

Рамiнник вiдчув, як ноги у нього знову пiдкошуються… Притулився до стiни, до шпалер, якi iмiтували червону цеглу. І сповз на зеленкуватий вузький палас, що прикривав пiдлогу.

«Що ж я накоiв, iдiот?» – подумав, i йому страшенно захотiлося, щоб у цю хвилину був хтось поруч, кому б вiн мiг поставити це запитання, бодай той-таки Кугинець чи… Олена.

Але поруч нiкого не було.

Мовчав i телефон.

Холодила спину стiна, нiби й справдi то була нiчим не прикрита, навiть не заштукатурена цегла.

«А що як Таiса завтра, о чорт, уже сьогоднi вранцi заявить, що я намагався ii згвалтувати?» – зненацька пронизала Рамiнника думка.

10

Маленька розгнiвана жiнка швидко йшла нiчним Львовом – геть вiд осоружного будинку, квартири, гвалтiвника. Пiдбори ii черевичкiв лунко цокали брукiвкою, шпильки кiлька разiв потрапляли у щiлини мiж камiнням, вона спотикалась, одного разу мало не впала, але таки втрималася на ногах i майже побiгла далi. Якби ii запитали, куди вона так поспiшае цiеi пiзньоi пори, вона не змогла б вiдповi

ти. Йшла i йшла. Раз i вдруге озирнулася. Нiхто ii не переслiдував, i, може, тому вона сповiльнила крок. А ще й тому, що, незважаючи на швидку ходу, iй ставало дедалi холоднiше. Поспiшаючи, втiкаючи з власного дому, вона лише накинула поверх легенького халатика такий же легкий весняний плащ, а ноги сунула в першу-лiпшу взувачку. Тепер прохолода березневоi ночi давалася взнаки, заповзала пiд поли плаща. Навiть застебнутий на всi гудзики, той не рятував вiд надто свiжого вiтру. Найдужче ж перепадало ногам, на якi поспiхом не накинула колготок, що iх iще годилося б носити о такiй порi, чи бодай панчiх. Таiса спинилася. Оглянулась. Тиша, що задзвенiла у вухах, злякала ii. Вона була сама-самiсiнька на цiлiй довгiй вулицi, яка вже лежала за спиною, сама буде й на площi, до якоi не дiйшла кiлька десяткiв крокiв i яка вже вiдчувалася перед нею пiвколом таких само похмурих силуетiв будинкiв – темна, сувора, навiть чимось ворожа.

Вона рушила далi, але знову спiткнулася, зойкнула, потрусила лiвою ногою, мов пiдбита птаха. Нагнулась, потерла вкриту гусячою шкiрою ступню й мимоволi притулила ii до правоi.

Бiль поступово минав, а вона так i залишилася стояти, бо не знала, що робити далi. Йти iй нема куди, це вона розумiла. Із кожною секундою, проведеною на холодi й вiтрi. Спершу подумала про Ігоря, адже той вперше пропонував сьогоднi залишитися в нього. Але жив Ігор у гуртожитку, i хоч мав окрему кiмнату, але вона вже знала, що вхiд до гуртожитку охороняють пильнi бабцi, якi навiть удень неохоче пропускають стороннiх. Ну а вночi взагалi нiкому, навiть жильцям, не дозволяють з’являтися у своiх володiннях. Та й вiдчула раптом Таiса – пiсля всього, що трапилося, там, у ii затишному, як здавалося, гнiздечку, не зможе прийти до Ігоря так, як перше, не зможе забути те, що досi намагалася забути, що нiбито залишилося в минулому, про що волiла не згадувати до цього злощасного вечора.

Вiдчуваючи потребу кудись iти, аби рятуватися вiд холоду, Таiса подрiботiла, ледь-ледь припадаючи на пiдбиту ногу, до темного майдану. Ступивши на асфальт, вiдчула полегкiсть, але потiм iще бiльше стала спотикатися – такою незрозумiлою видалася ця рiвнина пiсля брукiвки. Згадала, що на цiй площi е готель, однак у нього поселяють лише приiжджих. Мiг би сюди поселитися i Геннадiй. Мiг би, а прийшов до неi. Чого ж вона думае про нього, дурна? Хiба вона не благала долю, щоб геть усi забули про неi – геть усi з того далекого Вербiвська, нiкчемного мiстечка серед забутих Богом лiсiв i болiт, де вона жила лише якихось пiвтора мiсяця, давно-давно, до нашоi ери, де править банда негiдникiв i гвалтiвникiв, очолювана ще гiршим, нiж решта, вродливим головним негiдником, якого вони мiж собою кличуть Принципалом?

«Додай: у якого ти мало не закохалася, а може, й закохалася, – сказала собi Таiса. – А може, може… якщо пошкребти на денцi твоеi душi… чи ж е вона в тебе?»

Думки ii перестрибували одна одну. «Наче жаби по маленьких купинках», – встигла в якусь мить мiж ними подумати Таiса. Вона йшла майданом, огинала його. Майдан ставав ii зачарованим колом, i скiльки ще iй ходити по ньому довкола фонтана та невеликого скверика в центрi, вона не знала. Мовби шукала чийсь будинок, але його на цiй площi не було. Тож спинялась i знову дибала далi, думала, що добре було б, якби засвiтилось якесь iз вiкон, тодi бодай почувалася б не так самотньо й лячно.

Але жодне вiкно не засвiтилося, нiхто не чув нi цокоту ii пiдборiв, нi цокоту ii зубiв. Холоднеча – авжеж, веснянi приморозки – давалася взнаки все дужче, сковувала ii нiжне, звикле до тепла тiло. Зрештою ходити набридло, вона сiла на лавочку бiля фонтана, вимкнутого, безмовного, як i все довкола.

Довго сидiла Таiса, горблячись, кутаючись у продутий наскрiзь плащ. Узялася розтирати закоцюблi колiна. Стало трохи теплiше ногам, зате дужче потерпали шия та плечi. Судомно ковтнула слину. «Хай би вже заболiло горло, – подумала Таiса, – хай би я тут замерзла, хай би мене вранцi знайшли, хтось би, може, пожалiв мертву». Але горло ще не болiло, тiльки почала терпнути спина, i щоб розiгрiти якось i ii, Таiса поворушилась, заклала за голову руки, сплела iх i почала розгойдуватися. Так, розгойдуючись, вона побачила, що разом iз нею далеко у вишинi розгойдуеться маленька, ледь помiтна зiрка. Таiса зупинилася – зупинилася й зiрка. Мерехтливо поблимувала, самотня й байдужа до людського горя, до ii горя, до зламаноi долi, до майже замерзлоi посеред нiчного мiста жiнки.

«Я вiльна, як зiрка в небi», – пригадала зненацька рядок iз прочитаного колись вiрша.

Далi вона подумала, що тепер i справдi вiльна – вiд насильства, страху, минулого, дому, кохання, вiд геть усього на свiтi. Може йти куди завгодно – i водночас iй нема куди йти. Мала двох близьких подруг, але обидвi вже повиходили замiж – як до них припрешся серед ночi? До колег тим паче. Кiлька знайомих чоловiчого роду теж були, але тепер, пiсля всього, та й прийти самiй – вона ще не дiйшла до такого. До Ігоря могла прийти тiльки геть усе розповiвши, геть усе, вирi

ила про себе, вiд самого початку й до теперiшньоi ночi, все, усе викласти, вивернутись, ось я така, тiльки якщо ти мене покохаеш заново, таку, як е, по-справжньому, так, як нiхто не кохав, як чисту, богиню…

«Господи, що я мелю? – подумала Таiса. – Нiхто не кохатиме таку, як я, якщо знатиме все про мене. Але навiщо знати, навiщо?.. Тiльки ж немислимо далi приховувати, немислимо так жити серед чужих дарованих меблiв, як рiч, якою користуються, бо вона теж купована…»

Таiса ще раз глянула на свою самотинну зiрку, пригадала слова про волю, схожу на ту зiрку. Слова цi тепер здалися безглуздими, насмiшкуватими, i вона несподiвано заплакала – ревно, по-жiночому, навiть радше по-дитячому. Виплакавшись, стихла, тiльки схлипувала раз за разом, розмазувала сльози по щоках, а тодi заплакала знову, понад усе бажаючи лиш одного – аби хтось таки почув ii плач. Та вiкна довкола, як i перше, нiмували, а едину зiрку над нею закрила хмара.

Коли Таiса, майже знесилена, пiдвела голову, то побачила над собою лиш чорне бездонне небо – i майже iнстинктивно вiдсахнулася вiд нього. Вона пiдвелася, переборола знесилення, що тягло до холодноi лавки, i швидко пiшла геть, утiкаючи вiд цього похмурого неба, од майдану ii слiз, гнана страхом перед безхмарним мiстом i самотнiстю.

11

Жiнка, яка сидiла навпроти Таiси, мовчала. Вона мусила мовчати. Мусила мовчати. Вона повинна була вислухати все, що вивергала Таiса на неi. Вивергала безжалiсно, нiби заведена, то збивчасто й уривками, то довгими, майже неспинними реченнями. Кiнець iх губився десь у безвiстi, а з ним губилася й думка, переходила в iншу, часом протилежну за змiстом, i, спохопившись, Таiса верталася до попередньоi.

Так вона говорила годину, а може, й бiльше – час для неi спинився. У цю годину спресувалося все ii життя, усi тридцять два роки.

Блiда товстуля з надто загнутим носом, котра слухала ii, працювала разом iз Таiсою – медсестрою в iхнiй полiклiнiцi. Часом вели прийом хворих у парi, обое були приблизно одного вiку, здаеться, Інга навiть на два роки старша. А що обое вважалися старими дiвами, то ця обставина до певноi мiри й зблизила iх.

Таiса не раз чула ii балачки про гордi жiночi почуття, якi мають завойовувати чоловiки, загалом не вартi й мiзинця жодноi з жiнок, i не раз бачила цей погляд, що нiби розширювався до безмежностi, аж сама вона, здавалося, од нього меншала. Дорога, що виросла з Таiсиноi муки, пролягала тепер до цiеi вiдчуженостi староi дiви, яка вочевидь не простить знищення iлюзii про Таiсине союзництво, спорiдненiсть iз собою.

Думка, яка майнула була й зникла, не зупинила, а додала новоi сили та злостi ii оповiдi.

До цього маленька дiвчинка з маленького села росла в тому селi в старiй хатинi з матiр’ю, не знаючи страшного слова «матiр-одиначка», бо в iхньому селi його нiхто й не вимовляв. Знала iнше, колись почуте, кинуте тiткою Теклею з iхньоi вулицi на питання, де живе Василина Смоляк, «а, то та Смолячка, що з байстрям». Вона тодi подумала, що так чудернацьки назвала тiтка iхню козу Маню.

– А чого тiтка Текля козу байстрям кличуть?

– Хто тобi сказав?

Мати – сполотнiла, з перекошеним лицем – йшла на неi, хапала за маленькi кiски й била рушником по губах. Нiколи – нi до, нi пiсля того – вона не бачила мами такою страшною. Зла, та що там зла, наче сама не своя, розпатлана й неспинна, ii добра матуся била Таю жорстоко, несамовито, з якоюсь дикою насолодою, а спам’ятавшись, пригортала до грудей, цiлувала розпухлi вiд ударiв губи, тулила, горнула так пристрасно, мов хотiла забрати доньку назад у себе, у свое лоно.

Тая тодi вперше пiзнала, що можна, виявляеться, боятися i матерi – а раз так, то немае на свiтi нiчого певного, немае того, хто любить раз i назавше. Це вiдкриття, сформульоване у свiдомостi, звiсно ж, по-дитячому, та все одно жахне, вразило ii, i вона заплакала – вперше за час тiеi страшноi вечiрньоi екзекуцii. Правда, майже вiдразу злякалася, що мама знову розсердиться. Тому загнала плач усередину, душилася ним, вiд жалю до себе та образи за несправедливу кару тулилася лицем до маминого живота, хоч iнстинктивно й вiдштовхувала рученятами маминi руки, якi гладили голову й плечi, i так непомiтно серед цього безмовного плачу та повинноi ласки й заснула.

«Мама вчора мене била», – згадала Тая, коли встала, i щось у нiй заболiло, але не там, де мама била, а всерединi. Вона виглянула у вiкно, побачила подвiр’я, козу Маню, яка мирно щипала морiжок, i зненавидiла ii на все життя.

Вибiгла надвiр, боса, у самiй сорочечцi, й заходилася лупцювати Маню маленькими своiми кулачками, шепочучи при ньому: «Ти не байстря, ти не байстря!» Маня глянула на неi здивованим жовтим оком, брикнулась легенько всiм тiлом i пiшла геть вiд своеi мучительки. Але Тая наздогнала ii та взялася смикати за шерсть. Коза мекнула ображено, вiдiйшла ще далi, доки дозволяв ланцюг, яким була припнута до грушi, що росла в них пiд хатою.

Їi спинив вигляд натягнутого ланцюга, який не пускав Манi далi. Завжди, коли Тая згадувала цей епiзод, один

з перших у ii дитячому життi, який залишився в пам’ятi з тих семи рокiв, вона дивувалася, чому коза, доволi непокiрна iстота, не вчинила опору, а дозволила себе лупцювати й потiм утiкала, хоч одного удару ноги вистачило б, щоб убити ii, семирiчну, на смерть. Може, тому, що до цього вони дружили, i Тая не раз засинала пiд теплим Маниним боком, не дочекавшись маминого повернення з вечiрньоi дiйки.

Із Манею iй було затишнiше й не так страшно, як самiй у порожнiй темнiй хатi.

Узимку ж вона не раз пiд час того чекання виходила в сiни, де зимувала коза, i крадькома впускала ii на кухню, годувала стручками квасолi, яку мама залишала iй для «забавки» – лущiння, а то й хлiбом годувала, обiймала за шию, обцiловувала, вдягала на рогату голiвку свою кольорову хустину (Маня в нас красуня буде) i навiть грала з козою у хованки. Пирскаючи вiд смiху, спостерiгала iз запiчка чи з-за лiжка, як Маня зачудовано водить головою, не в силi збагнути, куди ж подiлася ii маленька господиня, до якоi рогате й кошлате чудовисько вочевидь мало взаемну симпатiю.

– Чого це в нас козячим духом пахне? – питала мама, заходячи до хати.

І Тая знала – мама зовсiм не сердиться, а навпаки, з веселим завзяттям, нiби й не вернулася з важкоi роботи, вiзьметься шукати iх, удаючи при цьому, що нiяк не може знайти. Хоч ховатися удвох iз Манею можна хiба що за грубку, звiдки Тая й подавала першою голос, iмiтуючи Манине мекання.

Господи, це все полетiло кудись iз того злощасного ранку, вона сповнилася глухоi неприязнi до кошлатого створiння, до всiх на свiтi, хто ображав чи мiг би образити ii. І був день, коли вона боляче вдарила книжкою по головi однокласницю Полю, Полю Калiщук, Полю Вартухову, як у них казали, бо прозивали iхню родину чомусь Вартухами. Поля стояла з дiвчатами i теж вимовила те страшне слово.

Крiзь усе це продиралася тепер Таiса, мов мандрiвник незнайомою стежкою крiзь колючi чагарi. Так i дiсталася того дня, коли наважилася пiдiйти до свого однокласника Степана Гущака й вiддала спечений мамою коржик – iж, Степанку, у мене ще е, хоч той звабливо засмажений дарунок був единим. Степан справедливо вважався найдужчим у класi. Цей трохи вiдлюдкуватий хлопчисько, син колгоспного сторожа, якого вона часом бачила, окрiм класу, разом iз батьком на колгоспному дворi, коли приходила з мамою на вечiрне доiння, часто наганяв жах не лише на дiвчат, а й на хлопцiв своiми лящами, вилитим на парту чорнилом та iншими дикими жартами. Вiн жив лише з батьком у такiй само старiй, як i в них, хатинi, але, крiм дужих кулакiв, мав над Таею одну незаперечну перевагу – не був байстрюком. Мати ж, коли ще Степанко до школи не ходив, померла вiд правця. Жив Степанко, на вiдмiну вiд неi, чистенькоi, бiля якоi денно й нiчно ходила мати (пiсля того вечора вона взагалi стала доньчиною рабою), запущеним i недоглянутим, iз вiчно вiдiрваними гудзиками й подертими штанами.

Та з того коржика для нього почалося iнше життя. Тая спершу пiдгодовувала його в школi, а потiм почала водити додому, годувати смачними маминими борщами, а далi вже мама сама здогадалася пришити гудзика, випрати сорочку й залатати штани. За цю турботу отримала Тая його дуже заступництво. Пiсля двох бiйок, коли Степан добряче вiддухопелив однокласника Славка Грицюкiвського i навiть хлопця з третього класу, який надумався образити Таечку, нiхто не смiв бiльше ii зачепити нi руками, нi словом, нi навiть ворожим поглядом. Нiхто не смiв iх дражнити й женихом та молодухою, як то бувало з iншими, якщо хлопчик i дiвчинка починали дружити, чи навiть натякати про дружбу. Із часом Степанко, як вiдданий песик, плентався за своею панною зi школи, дорогою вiдвiдуючи (для неi-таки) чужi садки чи розчищаючи ковзанки (залежно вiд пори року). Правда, крiм обiду, вiн отримував iще один привiлей – добросовiсно списував домашне завдання.

Ця дружба тривала рокiв чотири, доки у Таi не з’явився вiтчим. Отримати батька стало ii мрiею давно, ще до того рубiжного дня, коли вперше почула сказане бабою Теклею.

– Мамо, а де наш тато? – здаеться, вона пам’ятала це питання, вiдколи пам’ятала себе. Але, може, то здавалося – а питання засiло в головi.

– Тато на заробiтках.

– А чого вiн не iде додому?

– Вiн хоче заробити багато грошей.

– Багато-багато, цiлу скриню?

– І ще бiльше.

– Цiлу хату?

– Повний мiшок, доню.

– А хiба мiшок бiльший за хату?

Із якихось надр пам’ятi випливала ця розмова, може, уявна, а може, навiть просто бажання. Нi ж бо, справдi питала, не могла не спитати, як потiм iнше:

– А хто мiй тато?

Тi слова змушували маму плакати, а Тая заповзялась таки знайти його. І знайшла. Спершу намiтила Степанового батька, але швидко вiдчула, який вiн уже старий i немiчний, коли кiлька разiв побувала в iхнiй запущенiй хатi. Тодi вирiшила, що батьком буде дядько Дмитро, який вичищав гнiй у маминому корiвнику й постiйно щось мугикав собi пiд нiс. Тая вже знала, що вiн так само, як i мама, самотнiй.

– Мамо, я хочу тата.

– Вiн скоро повернеться, доню.

– Мамо, навiщо ти дури

мене?

– Я не дурю, доню, я…

Мати дивилася сумними покiрними очима. Тая нiжно обняла маму, притулилася до шорстких долонь, як уже давно не тулилася.

– Хай дядько Дмитро буде моiм татом.

12

Дядько Дмитро незабаром перейшов до них жити. Вони продали осоружну козу, а купили корову, хоч мама й так щодня приносила з ферми в бiдончику свiже молоко. І дядько Дмитро удочерив ii. І став непотрiбним iй Степанкiв захист, його тупувате лице й вiдданий погляд.

Названий Таiн батько виявився не хорошим, але й не поганим – радше нiяким. Робив сяк-так домашню роботу, ходив на ферму, майже весь час щось так само мугикав пiд нiс, але за цiлий день мiг сказати лише двое-трое слiв. Жодного разу не пригорнув, не назвав дочкою, лиш Тайкою. Але нi його слова, нi увага Таi особливо й не були потрiбнi – потрiбен був сам факт його наявностi. Десь за рiк вона пiд великим секретом зiзналася своiй однокласницi Катьцi Якимовiй, що тато Митько i е справжнiй тато. Їi тато. Усе стало на своi мiсця, так мало бути у ii, Таiному, свiтi. Несправедливiсть можна усунути – якщо вона е, то чому саме щодо мене? Так думала Тая не раз. Чому вона не може стати студенткою медiнституту? Кажуть, щоб туди вступити, треба платити великi грошi. А вона вступить – отак вирiшила i здiйснила задумане.

Таiса досi розповiдала збивчасто, зi злiстю, але водночас майже з теплотою, хоч i не щадила себе. Вона бачила – Інга сприймае все, випалене нею, трохи зацiкавлено, а трохи й злякано.

Таiса розповiла про те далеке дитинство, хоч i сама не знала, навiщо це робить. Урештi несподiвано збагнула, що шукае щось таке, що могло б пояснити ii сьогоднiшню поразку. Розiзлилася на себе ще дужче, нiж досi. Тепер уже без будь-яких недомовок розповiла, як приiхала, попрацювавши два роки санiтаркою в дiльничнiй лiкарнi, вступати в омрiяний медiнститут – i вже на першiй спiвбесiдi дивилася такими очима на моложавого, хоча вже пiдтоптаного викладача, що вiн опiсля перепинив бiля виходу й сам повiв на каву. Тричi вона гостювала й ночувала в нього – i тричi складала екзамени на «вiдмiнно». Наступним ii покровителем був однокурсник Коля, такий собi «Степан», тiльки вже львiвського масштабу, який умiв дiставати квитки на концерти популярних ансамблiв та органiзовувати виiзди в гори. То було прекрасно – стояти на вершинi гори й милуватися заходом сонця.

– А тепер слухай найцiкавiше, – сказала Таiса. – Слухай, слухай уже до кiнця.

Вона розповiла, як потрапила на ту практику до Вербiвська. Як познайомилася з тамтешнiм Першим, Першим секретарем, Принципалом, таким собi мiстечковим монархом. Як надумала його зробити теж своiм прихильником, але вже на все життя. Як мало не закохалася в нього пiсля перших проведених разом вечорiв i ночей у лiсовому будиночку. Як довiдалася про те, яким принизливим мае бути останнiй вечiр там, i зрозумiла, що вперше в життi зазнала страшноi поразки. Не такоi, як у дитинствi, а справжньоi. Як вечiр ii поразки й ганьби несподiвано замiнили вечором iз Рамiнником, ролi якого вона спочатку не зрозумiла. Як потiм уже у Львiв приiхав до неi Кугинець, а слiдом i Рамiнник. Як вони користувалися нею. Як щоразу тепер, очiкуючи то одного, то другого, тремтiла вiд страху, затягнута в якусь незрозумiлу гру, де вона теж була й учасницею, й рiччю-атрибутом, живою iграшкою, i мусила вдавати, як ii добре при цьому. А може, справдi добре було?..

Не вимовивши, але подумавши цi слова, Таiса збагнула – себе не обдуриш. Так, було добре, сказала вона Інзi. І з Принципалом – почуватися маленькою королевою бодай пофарбованого в зелений колiр лiсового будиночка: грати в iлюзiю й переконувати себе, що то не iлюзii – це теж, виявляеться, може бути приемним. І подарунки, якi привозив Рамiнник, його нiжнiсть тiшили ii (вона бачила, що тi почуття начебто не пiдробнi).

Чекання теж було приемним – десь на денцi ii страху.

Навiть коли ii стискали грубi лапи Кугинця, дурного Прокопа, як вона казала, – iй було приемно вiдчувати, що вона таки i йому навiщось потрiбна, щось же тягне його приiжджати – хай навiть лише ii тiло, то це все-таки ii тiло. Їi божественне тiло. Могла б вона обiрвати цi приiзди, але щось зупиняло, може, той-таки страх, а може, й не страх… Але приiзди не припинялися. І Таiса розповiдала, як цей вир затягував у болото, з якого, здавалось, уже нiколи не вибратися. Вона розповiдала, як iй пропонував вийти замiж колега (вона не сказала, лиш хто), та одного разу застав у неi Кугинця. Як вона зрештою познайомилася з Ігорем… Нарештi почала розповiдати про сьогоднiшнiй вечiр…

У мiру того, як забиралася все далi й далi в хащi своеi сповiдi, вона все бiльше й дивилася повз Інгу – кудись у простiр за темне вiкно. Суцiльна темiнь там нiби поглинала вiдвертi, але й безсоромнi слова. Так iй було легше виплескувати, виштовхувати накипiле геть зi свого ества, в нiкуди. І ще боялась подивитися Інзi в очi, наштовхнутися на презирство чи зверхнiсть.

– Ну ось, така я, – сказала вона врештi-решт. – Така – розумiеш?

Зрештою вiдважилась i пiдвела очi

а Інгу. І наче закам’янiла – бо погляд, на який наткнулася, був теж зболеним. Спiвчуття i… начеб захоплення домiшувалися до того болю, який немов перейшов до Інги.

– Я заварю нам чаю, – сказала Інга. – І ляжемо спати. Вам же сьогоднi чергувати, а вже пiв на шосту.

Вона швидко встала, нiби боялася, що Таiса стане перечити, й пiшла грiти чайник. Таiса знову подивилась у вiкно. Помiтила далекий вогник – невiдомо, що то горiло, бо жила Інга на краю мiста, за ii будинком уже починалося поле, а за полем лiс i пагорб з карпатського передгiр’я.

«Хтось палить вогонь на тому пагорбi? – подумала Таiса. – Найкраще б пiти туди. Але якщо то не вогнище?»

І враз вона вiдчула, як навалюеться важезна, iз солодким ниючим поболюванням на кiнчиках скронь, утома, як iй справдi страшенно захотiлося спати. Вона поклала голову на руки, що лежали на столi, за яким вони сидiли на старих стiльцях – з обдертими спинками, – i майже одразу заснула. Коли Інга зайшла, щоб сказати, що чай готовий, Таiса солодко спала, схожа ввi снi на ображену дитину.

13

Голова була важкою, i Таiса обхопила ii руками, щоб та не впала, не полетiла у безвiсть. Здавалося, ii летюча голова – це разом кiлька голiв, одна бiльша за iншу. Голови летiли крiзь туман, подвоюючись, потроюючись i зникаючи десь за ii спиною, а в очi немилосердно било гаряче свiтло.

«Але це ж зовсiм не я», – подумала Таiса про чергову з того сонмища круглих, начеб неживих голiв, i торкнулась ii руками.

Наступноi митi вона майже остаточно прокинулась i вiдчула страшенний бiль спершу в скронях, а потiм у глибинi лоба. Бiль просвердлював i все надбрiв’я. Поворухнула головою i, ще не пiднявши ii, вiдчула, яка та тяжка. Тут Таiса помiтила – Інга пильно дивиться на неi; i здивувалася, що вони лежать поряд, на постелi, пiд одною ковдрою, а свiтло – нiчник – насправдi ледь пiдсвiчуе iх збоку.

– Я заснула? – нiяково спитала вона. – Ти… Ти перенесла мене на лiжко?

– І ще могла спати, – прошептала Інга. – Ще тiльки пiв на сьому. Ти спала лише годину.

– Але ж менi на восьму в полiклiнiку на прийом, – сказала Таiса. – Менi ж переодягтись треба. Як же я доберуся додому? Господи, що я кажу… Менi ж немае куди йти…

– А тобi й не треба нiкуди йти, – сказала Інга й погладила гостю по головi, поцiлувала в скроню.

– Аж полегшало, – всмiхнулась Таiса й пояснила: – Голова розколюеться.

– Зараз я тебе вилiкую, – запевнила Інга i взялася масажувати Таiсi голову.

Бiль потроху нiби почав вiдступати. Інга ще раз поцiлувала одну, потiм другу Таiсину скроню. Вiдтак швидко метнулася на кухню, прошептавши перед тим: «Ти лежи». Принесла щось у невеличкiй пляшечцi й узялася втирати у скронi, у надбрiв’я, потилицю.

– Лiпше? – спитала турботливо.

– Спасибi, люба, – сказала вдячно Таiса.

– Нема за що. Саму себе не раз доводилося виручати. А ще ось це закордонне диво вам допомогло. Чоловiк моеi сусiдки аж з Індонезii привiз.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить