Двiчi в одну рiчку не ввiйдеш
Оксана Логоша

Життедайна сила рiдного краю, що дае натхнення, як лагiдна мати, як нiжна жiнка, як миле, яснооке дитя, озветься до читача стоголоссям iз кожного вiрша цiеi збiрки, перегукуючись то лiричними нотами кохання, то дивовижнiстю мелодiй природи, а то, часом, фiлософськими роздумами про минуле, теперiшне i майбутне.

Оксана Логоша

Двiчi в одну рiчку не ввiйдеш

Роздiл I. Сонце на долонi

Хутiр Коханий

Посеред лiсу задрiмав ставок…
Шумлять мрiйливо пишнi очерети.
Приховуючи вiд очей секрети,
Танцюють бабки шлюбний свiй танок.

Там витiка життя мого рiка,
І звiдти пролягла моя стежина —
На хуторi Коханому родина
Моя жила в будинку лiсника.

Стелили трави шлях у майбуття.
Мiж вiт берiз вiтри лiчили роки.
І за межею лiсу стихли кроки —
Брати i сестри ринули в життя.

Губився мiсяць у тiнях дубiв,
Гойдалось сонце на макiвках сосен.
Із снiжних зим вертаючись до весен,
Вже безлiч раз покiрний лист злетiв.

Спочила ненька. Сивий геть татусь.
Брати i сестри – е в усiх родини.
Та бачу в снах тi спогади дитини,
І тiлом всiм спросоння стрепенусь.

І так кортить, бодай ну хоч на мить,
Полинути на хутiр мiй Коханий.
Лиш спомином про все минуле-давне
Вiдлунням пiсня мамина бринить.

«Як пахне хлiб в руках моеi ненi!..»

Як пахне хлiб в руках моеi ненi!
І келих молока я пiднесу до вуст.
Тихенько вийду на лани зеленi
І там, в хлiбах, до ранку забарюсь.
А вiтер трави долу гне. А роси,
Немов кришталь, виблискують в колоссi.
Хто в полi був вночi у серединi лiта?
Хто стежку росяну топтав у споришi?
На обрii, туманами сповиту,
Хто бачив тiнь мрiйливоi душi?
Хто брiв мiж соняхи пахучi, тихi, соннi,
Вдихаючи повiтря медяне?…
І хто пронiс це сонце на долонi
Через життя, той зрозумiв мене.

Вiчнi береги

Присядь на стiльчик, вiдпочинь,
Моя натомленая нене.
Так пахнув в тi часи полин,
Що аж сюди допах до мене.

Матусю, рiдненька, полеж,
Тобi ж голiвонька болить.
А пам’ять витлiлих пожеж
Менi болить, менi щемить.

Моя лебiдонько, поспи.
А я постережу твiй сон.
Свята минулися й пости,
І шиби вибитi з вiкон.

Горять розпеченi сонця.
Шумлять дощi, сопуть снiги.
З твого ласкавого лиця
П’ють воду вiчнi береги.

«Духмянiшими стали чорнобривцi…»

Духмянiшими стали чорнобривцi,
Блакитнiшими стали сокирки,
Ряснiше яблук на старiй путивцi,
Порожнi вiдра випили хмарки,
Барвiнок застелив прудкi стежини,
І цiлий свiт засiяв пишний мак,
І котяться по бiлому ожини,
І пiвень у барвiнку мовби вкляк.
Ще голоснiше голуби воркують,
Іще мiцнiше обiймають дiток.
По бiлому, по бiлому танцюють
Пелюстки нiжнi вранiшнiх нагiдок.
Чи здогадались ви, чи зрозумiли?
То я вiдкрию таiну таки —
На полотнi, що було бiле-бiле,
Матуся вишивае рушники.

Матерi

Пiшла, й не озирнулась, мов рiка,
Лиш посмiшку лишила в хвилях вiтру.
Ти за життя була до всiх привiтна,
Ласкава, нiжна, щира, говiрка.

Пiшла, й не озирнулась, як вiки
Не озираються на промайнуле вчора.
Злетiла ввись на щогли ясикорiв,
Небеснi розгойдавши вiтряки.

Тепер iз неба сиплеться любов
Червневим пухом i грудневим снiгом.
Завii, здобренi твоiм ласкавим смiхом,
Обернуться у весни знов i знов.

І буде лiто – медом на вустах,
І смуток осенi знайде для себе фарби.
А я дивлюсь, як в небо iдуть гарби,
Де вiчнiсть крутить крила на млинах.

Збираю яблука

Вже яблунi з пiвтори мого зросту.
Неначе вчора, а вже двадцять лiт
Стоптали ноги. Вже нема колгоспу.
Села – нема. Пiшло у бiлий свiт.
І я пiшла, поiхала до мiста.
Збираю з яблунь сонячнi плоди.
На хуторах, де самота iмлиста,
Плоди збирають сизi холоди.
Так ние десь у грудях, в лiвiм боцi…
Таке життя, життя взяло свое.
І забринить роса сльозою в оцi,
І в кронах яблунь сонце виграе.

«Коли впаде на душу жаль…»

Коли впаде на душу жаль,
В дитинство свое босоноге
Лечу, розтинаючи даль,
Крiзь тернi, крiзь стiни й пороги.

Зiгрiй мене, мамо, теплом свого серця.
Зiгрiй мою душу, що навпiл дереться.
Зцiли моi рани, бо ти силу маеш.
Мене, вкрай розбиту, ти знову спасаеш.

З очей твоiх ллеться те зоряне сяйво,
Що бiль i тривогу прогонить негайно.
А руки бальзамом кладеш ти на рану,
І кров зупиняеться.
Мамо! Я встану.
Пiду знову жити. Щоб знов рани мати,
Бо е кому завжди мене рятувати.

Колисанка

Ходив сон лiсочком,
Зеленим листочком.
Люлi-люлi.

Ходив сон лугами,
Крутоберегами.
Люлi-люлi.

Ходив сон по нивi,
Де тумани сивi —
Шукав колисанку
Для мого Іванка.
Люлi-люлi.

Прийшов пiд вiконце,
Як заснуло сонце.
Люлi-люлi.

Стуляй оченятка,
Ти мое дитятко.
Люлi-люлi.

Бо вже сон стомився,
Над малям схилився.

Люлi-люлi.

Вусами лоскоче,
Казочку бурмоче:
Люлi-люлi.

Як ходив лiсочком,
Лугом, над ставочком,
Як збирав соньковi
Нiжнi колисковi.
Люлi-люлi.

«Схилилась над колисочкою доля…»

Схилилась над колисочкою доля.
Усiм еством вiд зливи затуля.
Принесла в жменях радостi i волi,
Щоби зростало вiльним немовля.

Яскравi стрiчки, мов промiння сонця,
В серпанку долi вiтер сколихне.
Натомленая мати край вiконця
Тихенько сяде, як дитя засне.

Розкрутить прядку, i полине пiсня —
Квiтучi ноти, нiжнi, як струмок.
І не загляне горе лиховiсне,
Бiда зробити не посмiе крок.

Чорняве щастя посмiхнеться ненi.
Простягне мати рученьки в отвiт.
Й розсипле долю, що збирала в жменi
Для первiсточка на багато лiт.

До сина

Хай доля дае крила дужi,
Мiй соколе гордий, мiй друже.
Як ваблять всi загадки свiту,
З гнiздечка випурхують дiти.

Схопили тебе до полону
Твоi Еверести й Каньйони.
Злетиш iз моеi долонi,
Про себе залишивши спомин.

Вхопивши повiтряну хвилю,
Долаеш за милею милю.
Лети в далечiнь, любий сину.
В молитвах тебе не покину.

«Поглянь у небо, мiй маленький сину…»

Поглянь у небо, мiй маленький сину:
Твiй бiлий змiй, набравши висоти,
Хапае вже комети за хвости,
А ти боявся, що вiн там загине.
І той маленький човник без корми,
Що ми у квiтнi дарували хвилям,
Повiр менi, долае сотi милi.
Вiн встиг добiгти моря до зими.
І вже давно у зграi – головний
Став журавель опiсля блискавицi,
Яка спалила дуб бiля криницi,
А ти вмивався слiзьми, мiй малий.
Отi зайчата з куцими хвостами,
Звичайно ж, десь гасають в бур’янi —
Нiчого iм не сталось у вогнi,
Бо з ними завжди поруч тато й мама.
Ти споглядаеш небо, синку мiй,
А я дивлюсь в твоi дорослi очi —
Сама у те безмежно вiрить хочу,
Що десь лiтае твiй бiленький змiй.

Материнству

Я – лунка перем’ятоi землi,
Жертовно приготованоi плоду
Майбутньому. Вже поштовхи малi
Менi лоскочуть, чуеться порода.

Я поливала нiжнiстю зi слiв,
В долонi теплi нiжно пеленала.
Я – лунка серед сонячних полiв,
Я жайвором лiтала й щебетала.

Той грiм, що перервав серцебиття
І градом перегупав пуповину,
В моему лонi умертвив життя,
Зробив iз тiла моцну домовину.

І небо бiльш не посилало злив.
Вiтри ганяють змертвiлу пилюку.
Тулю в надii i молитвi руки
До живота, та час, напевно, сплив.

«Мов вiдсiкли мене вiд батькiвськоi хати…»

Мов вiдсiкли мене вiд батькiвськоi хати
Цi тектонiчнi злами.
І я тепер – сама, боюся заблукати

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить