Щира шахрайка
Емiлi Локгарт

Джул Вест Вiльямс – вiсiмнадцятирiчна сирота. Волiючи бути схожою на супергероiв iз улюблених комiксiв, вона навчилася майстерно копiювати чужi голоси й акценти, вправно битися й наслiдувати зовнiшнiсть iнших людей, точнiсiнько перевтiлюючись у них. Несподiвано Джул знайомиться iз заможним подружжям Соколофф, яке просить дiвчину вiдшукати iхню доньку-багатiйку Імоджен, що покинула навчання й вiдпочивае на островi Мартас-Вiньярд. Джул та Імоджен стають подругами, i перша починае буквально перетворюватися на Іммi. У своему прагненнi бути кимось iншим дiвчина заходить надто далеко. Тепер вона ризикуе назавжди втратити себе. А може, вона цього й прагне?..

Емiлi Локгарт

Щира шахрайка

E. Lockhart

Genuine Fraud

Жодну з частин даного видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© E. Lockhart, 2017

© Christine Blackburne/MergeLeft Reps, Inc., jacket art, 2017

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2018

* * *

Для тих, кого вчили, що добрий – те саме, що й маленький i тихий; ось мое серце з усiма його потворними переплетiннями та пишною несамовитiстю

18. Початок тут: ТРЕТIЙ ТИЖДЕНЬ ЧЕРВНЯ 2017 РОКУ. КАБО-САН-ЛУКАС, МЕКСИКА

Це був до бiса пречудовий готель.

Мiнi-бар у номерi Джул заповнено картопляними чипсами та чотирма рiзними видами шоколадних батончикiв. Ванна з гiдромасажем. Нескiнченний запас величезних рушникiв i рiдкого мила з ароматом гарденii. Щодня о четвертiй лiтнiй джентльмен виконував Гершвiна на роялi в холi. Якщо ви не проти, щоб незнайомi люди вас торкалися, то можете вiдвiдати косметичнi процедури з лiкувальною глиною. Шкiра Джул увесь день вiдгонила хлором.

У готелi «Playa Grande Resort» на пiвостровi Калiфорнiя були бiлi фiранки, бiла плитка, бiлi килими i вкритi пишним цвiтом бiлi квiти. Працiвники готелю у своiх бiлих бавовняних формах скидалися на медикiв. Джул перебувала в готелi на самотi вже протягом приблизно чотирьох тижнiв. Їй було вiсiмнадцять рокiв.

Сьогоднi вранцi вона бiгала в тренажернiй залi готелю. Вона була взута у фiрмовi кросiвки кольору морськоi хвилi з темно-синiми шнурками. Вона бiгла без музики. Джул тренувалася майже годину, коли на бiгову дорiжку поруч iз нею ступила жiнка.

Їй було менше нiж тридцять рокiв. Чорне волосся було стягнуте в тугий хвiст та вкрите лаком. У жiнки були великi руки i мiцний торс, свiтло-коричнева шкiра та слiди вiд рум’ян на щоках. Їi взуття було пошарпане i заляпане застарiлим брудом.

Бiльше в тренажернiй залi нiхто не займався.

Джул уповiльнила бiг i перейшла на ходу, вирiшивши за хвилину пiти. Вона любила усамiтнення, та й у будь-якому разi вона вже достатньо пробiгла.

– Тренуешся? – запитала жiнка. Вона вказала на цифровий дисплей Джул. – Як щодо марафону абощо? – вона говорила з мексиканським акцентом. Мабуть, вона жителька Нью-Йорка, яка виросла в iспаномовному кварталi.

– Я вправлялась у бiговi в середнiй школi. Ось i все, – власне, вимова Джул була чiткою, англiйцi називають ii бездоганною вимовою дикторiв BBC.

Жiнка проникливо подивилась на Джул.

– Менi подобаеться твiй акцент, – сказала вона. – Звiдки ти?

– Лондон. Сент-Джонс-Вуд.

– Нью-Йорк, – жiнка тицьнула на себе пальцем.

Джул зiйшла з бiговоi дорiжки, щоб зробити розтяжку квадрицепсiв.

– Я тут сама, – довiрливо сказала жiнка за мить. – Приiхала минулоi ночi. Я забронювала номер у цьому готелi останньоi митi. Ти тут довго?

– У такому мiсцi, як це, нiколи не бувае занадто довго, – вiдповiла Джул.

– То що ж порадиш? У «Playa Grande»?

Джул не часто розмовляла з iншими гостями готелю, але нiякоi шкоди в тому, щоб вiдповiсти, вона не бачила.

– Вiдвiдай сноркелiнг, – сказала вона. – Я бачила до бiса здоровезну мурену.

– Ти не жартуеш? Мурену?

– Інструктор пiдманив ii риб’ячими кишками, якi вiн тримав у пластиковому контейнерi з-пiд молока. Мурена випливла з-за скель. Вона була десь вiсiм футiв[1 - фут – 30,48 см. (Тут i далi прим. перекл., якщо не вказано iнше.)] завдовжки. Яскраво-зелена.

Жiнка здригнулася.

– Менi не подобаються мурени.

– Можеш не ходити, якщо тебе легко налякати.

Жiнка зареготала.

– Як тут справи з iжею? Я ще не iла.

– Замовляй шоколадний торт.

– На снiданок?

– О, так. Вони принесуть його спецiально для тебе, якщо попросиш.

– Приемно знати. Ти подорожуеш сама?

– Слухай, я вже йду, – сказала Джул, вiдчуваючи, що бесiда починае торкатись особистого. – На все добре, – вона попрямувала до дверей.

– Мiй батько психiчно хворий, – промовила жiнка, говорячи в спину Джул. – Я вже тривалий час дбаю про нього.

Гострий бiль спiвчуття. Джул зупинилась i обернулася.

– Кожного ранку та щоночi пiсля роботи я поруч iз ним, – вела далi молодичка. – Зараз вiн, нарештi, стабiльний, а менi так кортiло втекти, що я не думала про цiну. Я тринькаю т

т купу грошей, яких не мушу спускати.

– На що хворий твiй батько?

– МС, – сказала жiнка. – Множинний склероз. І слабоумство. Ранiше вiн був головою нашоi родини. Справжнiй чоловiк. Упевнений у всiх своiх судженнях. Тепер вiн – це скручене тiло в лiжку. Бiльшу половину часу вiн навiть не знае, де вiн е. Кличе мене, наче я офiцiантка.

– Чорт.

– Я боюся, що втрачу його, i не хочу бути з ним одночасно. Але знаю, що коли вiн помре, а я залишуся сиротою, то шкодуватиму, що поiхала вiд нього, розумiеш? – Припинивши бiгти, жiнка поставила ноги обабiч бiговоi дорiжки. Вона витерла очi тильним боком долонi. – Даруй. Забагато iнформацii.

– Усе гаразд.

– Іди собi. У душ абощо. Можливо, побачимось пiзнiше.

Жiнка пiдтягла догори довгi рукава сорочки i повернулася до цифрового дисплея своеi бiговоi дорiжки. Крiзь ii праве передплiччя тягнувся шрам, не гладенький, як пiсля операцii, а зазубрений, наче вiд ножа. Тут прихована цiла iсторiя.

– Слухай, ти любиш грати у вiкторину? – запитала Джул усупереч здоровому глузду.

Усмiшка. Бiлi, але кривi зуби.

– Я насправдi професiонал у вiкторинi.

– Вони проводять ii щовечора у вiтальнi на нижньому поверсi, – сказала Джул. – Узагалi – це ще та маячня. Хочеш пiти?

– Яка саме маячня?

– У гарному сенсi. Нiсенiтна i гучна.

– Гаразд. Так, чудово.

– Добре, – сказала Джул. – Всиплемо iм перцю. Ти радiтимеш, що взяла вiдпустку. Я знаюся на супергероях, шпигунських фiльмах, ютуберах, фiтнесi, грошах, макiяжi та письменниках вiкторiанськоi епохи. А що скажеш ти?

– Письменники вiкторiанськоi епохи? Як Дiккенс?

– Ага, нехай би й вiн, – Джул вiдчула, що зашарiлася. Раптом перелiк речей, якими вона цiкавиться, здався дивним.

– Я обожнюю Дiккенса.

– Та ну!

– Справдi люблю, – жiнка знову всмiхнулася. – Я знаюся на Дiккенсi, кулiнарii, поточних подiях, полiтицi… постривай, о, i на котах.

– Що ж, це добре, – сказала Джул. – Вiкторина починаеться о восьмiй, вiтальня в головному вестибюлi. Бар iз диванами.

– Восьма година. Домовилися, – жiнка пiдiйшла i простягла руку. – Як, кажеш, тебе звати? Я Ноа.

Джул потисла руку.

– Я не називала тобi свого iменi, – вiдповiла вона, – але мене звати Імоджен.

* * *

Джул Вест Вiльямс була доволi привабливою. Їi навряд чи колись називали потворною, i так само ii зазвичай не називали гарячою. Вона була низенькою, лише п’ять футiв заввишки, завжди з пiднятим пiдборiддям. Коротка стрижка пiд хлопчика з освiтленими пасмами, але нинi вже виднiлися темнi коренi. Зеленi очi, бiла шкiра, ластовиння. У бiльшостi одягу Джул ii мiцна статура була непомiтною. М’язи огортали кiстки мiцними вигинами, наче ii намалювали для комiксу, особливо ноги. Прес був мiцним: пiд шаром жиру розташувалися твердi черевнi м’язи. Їй подобалось iсти м’яснi, солонi, шоколаднi й жирнi страви.

Джул була переконана, що чим бiльше ти впрiваеш пiд час тренування, тим менше спливаеш кров’ю пiд час битви.

Вона була впевнена: щоб запобiгти розбитому серцю, найкраще – це вдати, нiби в тебе його немае.

Дiвчина знала, що те, як ти говориш, часто е важливiшим за те, що саме ти кажеш.

Вона також вiрила у бойовики, силовi тренування, силу макiяжу, запам’ятовування, рiвнi права та iдею того, що вiдео на Ютубi можуть навчити тебе безлiчi речей, яких не викладають у коледжi.

Якщо Джул вам довiряе, то розповiсть, що протягом року навчалась у Стенфордському унiверситетi за стипендiальною програмою з легкоi атлетики.

– Мене взяли, – розповiдае вона людям, якi iй подобаються. – Стенфорд – це Номер Один. Школа сплатила за навчання, пiдручники i таке iнше.

Що сталося?

Джул може знизати плечима.

– Я хотiла вивчати лiтературу вiкторiанськоi епохи та соцiологiю, але головний тренер був збоченцем, – скаже вона. – Мацав усiх дiвчат. Коли вiн наблизився до мене, я вдарила його по чому годиться та розповiла усiм, хто мiг слухати. Викладачам, студентам, «Стенфорд Дейлi». Я намагалася докричатись аж до самiсiнькоi верхiвки цiеi довбаноi вежi зi слоновоi кiстки[2 - У США уявлення про «вежу зi слоновоi кiстки» пов’язане з критикою унiверситетiв (особливо тих, що входять до «Лiги плюща») та академiчноi елiти в цiлому за зневажливе ставлення до «профанiв», снобiзм i замкнутiсть.], але ж ви знаете, що трапляеться зi спортсменами, якi обмовляють своiх тренерiв.

Вона сплете пальцi й понурить погляд.

– Іншi дiвчата по командi заперечували, – додасть Джул. – Вони сказали, що я брешу, а той збоченець нiколи нiкого не чiпав. Вони не хотiли, щоб про це дiзналися iхнi батьки, i ще вони боялися втратити своi стипендii. Ось як скiнчилася ця iсторiя. Тренер зберiг собi роботу. Я пiшла з команди. Це означало, що менi не надали фiнансовоi допомоги[3 - Грошi, якi надали чи позичили в унiверситетi або коледжi студенту, який не в змозi оплатити повну вартiсть своеi освiти.]. Ось таким чином зi студента-вiдмiнника перетворюешся на виключену недоучку.

Пiсля тренажерноi зали Джул пропливла милю в басейнi «Playa Grande» та проводила решту ранк

, як вона це часто робила, сидячи у вiтальнi бiзнес-класу, дивлячись вiдео з вивчення iспанськоi мови. Вона досi зосталась у купальнику, але взута у кросiвки для бiгу кольору морськоi хвилi. Із макiяжу – яскраво-рожевий блиск та трiшки срiблястоi пiдводки. Купальник мав колiр крицi, злитий, iз кiльцем на грудях та глибоким вирiзом. Вигляд дiвчина мала наче з Усесвiту Marvel[4 - Вигаданий усесвiт, у якому вiдбуваються комiкснi iсторii, якi видае компанiя Marvel Comics.].

У вiтальнi працював кондицiонер. Нiкого бiльше тут не було. Джул розслабилася, вдягла навушники та посьорбувала дiетичну колу.

Пiсля двох годин iспанськоi, з’iвши «Снiкерс» на ланч, вона переглядала музичнi клiпи. Вона танцювала вiд кофеiнового збудження, спiваючи у порожнiй вiтальнi до ряду крiсел, що оберталися. Життя сьогоднi було до бiса блискуче. Їй сподобалася та сумна жiнка, яка втекла вiд свого хворого батька, жiнка з цiкавим шрамом та несподiваним смаком у виборi книжок.

Вони переможуть у вiкторинi.

Джул випила ще одну дiетичну колу. Вона перевiрила свiй макiяж та побачила власне вiддзеркалення у вiконному склi. Потiм голосно розсмiялася, бо вигляд мала iдiотський i дивовижний водночас. У вухах пульсував ритм.

* * *

Донован, хлопець за стiйкою бару коло басейну, був мiсцевим. Дебелий, але млявий. Прилизане волосся. Мае слабкiсть до пiдморгування клiентам. Вiн розмовляе англiйською з акцентом, зокрема до мешканцiв пiвострова, та знае напiй Джул – дiетична кола з додаванням ванiльного сиропу.

Інколи по обiдi Донован розпитував Джул про дитинство в Лондонi. Джул практикувала свою iспанську. Розмовляючи, вони дивилися фiльми на екранi над баром.

Сьогоднi о третiй годинi дня Джул видерлася на стiлець у кутку, досi вдягнена в купальник. Донован був одягнений у бiлий блейзер «Playa Grande» i футболку. На карку в нього росла щетина.

– Що за фiльм? – запитала вона, дивлячись у телевiзор.

– Халк.

– Який саме Халк?

– Я не знаю.

– Ти ж вставляеш касету. Як не знаеш?

– Я навiть не знаю, що е два Халки.

– Халкiв три. Стривай, я беру слова назад. Кiльканадцять Халкiв. Якщо рахувати фiльми, мультфiльми тощо.

– Я не знаю, який саме це Халк, мiс Вiльямс.

Деякий час iшов фiльм, Донован сполiскував склянки i витирав стiйку. Вiн зробив скотч iз содовою жiнцi, яка забрала напiй на iнший бiк басейну.

– Це другий i найкращий Халк, – сказала Джул, коли знову заволодiла його увагою. – Як iспанською «скотч»?

– Escocеs.

– Escocеs. Який краще пити?

– Ви нiколи не пили.

– Але якби пила.

– Macallan, – вiдповiв Донован, стенувши плечима. – Налити вам на пробу?

Вiн наповнив п’ять шотiв рiзними брендами елiтного скотчу, розповiв про скотч i вiскi та чому слiд замовляти перше. Джул спробувала кожен вид, але багато не пила.

– Ось цей смердить, наче пахва, – сказала вона йому.

– Ви божевiльна.

– А ось цей – наче рiдина для розпалювання.

Хлопець нахилився над склянкою та понюхав ii.

– Можливо.

Вона вказала на третiй.

– Собача сеча, нiби справдi вiд злого пса.

Донован засмiявся.

– Який запах у решти? – запитав вiн.

– Кров’яне борошно, – вiдповiла Джул, – i порошок, який використовують для очищення ванних кiмнат. Очисник.

– Який вам сподобався найбiльше?

– Кров’яне борошно, – вiдповiла вона, застромивши палець до склянки i спробувавши знову. – Скажи, як вiн називаеться.

– Це Macallan, – Донован сполоснув склянки. – О, я забув повiдомити: про вас ранiше питала жiнка. А можливо, i не про вас. Вона могла помилитися.

– Яка жiнка?

– Мексиканка. Говорила iспанською. Питала про бiлошкiру американську дiвчину з коротким свiтлим волоссям, яка подорожуе сама, – пояснив Донован. – Вона сказала про ластовиння, – вiн торкнувся свого обличчя, – на носi.

– Що ти iй вiдповiв?

– Я сказав, що це великий курорт. Багато американцiв. Я не знаю, хто проживае сам, а хто нi.

– Я не американка, – сказала Джул.

– Знаю. Тому я сказав iй, що нiкого подiбного не бачив.

– І це все, що ти сказав?

– Ага.

– Але ти все одно подумав про мене.

Донован пильно вдивлявся в обличчя Джул протягом хвилини.

– Я подумав про вас, – зрештою вимовив вiн. – Я не дурний, мiс Вiльямс.

* * *

Ноа знала, що вона американка.

Це означало, що Ноа коп. Або ще щось. Мусила бути.

Уся та розмова була пiдставною. Хворий батько, Дiккенс, осиротiння. Ноа точно знала, що саме сказати. Вона заклала наживку – «мiй батько психiчно хворий» – i Джул жадiбно ii проковтнула.

Обличчя Джул пашiло. Вона була самотньою i кволою, i, хай йому чорт, дурною, тож пiймалася на гачок Ноа. Це були хитрощi: Джул мала побачити у Ноа не ворога, а людину, якiй можна довiряти.

Джул повернулася до своеi кiмнати, щосили намагаючись здаватися спокiйною. Опинившись усерединi, вона вигребла усi коштовностi з сейфа. Вона вбралась у джинси, черевики i футболку, i напхала стiльки одягу, скiльки влiзло до ii найменшоi валiзи. Решту вона залишила. Вона поклала на лiжко сто доларiв – чайовi для Глорii, пок

iвки, з якою iнодi розмовляла. Потiм вона викотила валiзу вниз у хол i заховала бiля автомата з кубиками льоду.

Повернувшись до бару коло басейну, Джул розповiла Доновану, де заховано валiзу. Вона пiдштовхнула двадцять доларiв через стiйку.

Попросила про послугу.

Вiдтак поклала ще одну двадцятку i надала iнструкцii.

* * *

Джул озирнулась навколо парковки для персоналу i знайшла барменiв маленький голубий седан, що не був зачинений. Вона влiзла до нього i вмостилась позаду на пiдлозi, заваленiй порожнiми пластиковими пакетами та паперянками з-пiд кави.

Їй довелося чекати цiлу годину, аж поки Донован не скiнчить змiну в барi. Якщо пощастить, Ноа не втямить, що щось не так, доки Джул вже серйозно не спiзниться на вечiрню вiкторину, десь до пiв на дев’яту. Потiм вона перевiрятиме трансфер з аеропорту та запис служби таксi готелю, перш нiж iй на думку спаде стоянка для персоналу.

У машинi була спека й задуха. Джул намагалася почути кроки.

Їi плече судомило. Хотiлося пити.

Донован допоможе iй, чи не так?

Вiн допоможе. Вiн вже ii прикрив. Вiн сказав Ноа, що не знае нiкого подiбного. Вiн попередив Джул i пообiцяв забрати валiзу та пiдкинути ii. На додачу, вона йому заплатила.

Окрiм того, Джул i Донован були друзями.

Джул по черзi випрямила колiна, а вiдтак знову скрутилась, умостившись за сидiнням.

Джул думала про те, у що вона була одягнена, а потiм зняла сережки й нефритову каблучку та заховала iх до кишенi джинсiв. Їй ледве вдалось утамувати подих.

Нарештi вона почула звук валiзи на роликах. Ляскiт багажника. Донован прослизнув за кермо, завiв машину й рушив зi стоянки. Джул лишалася на пiдлозi, коли вiн iхав. Дорогою траплялися кiлька поодиноких вуличних лiхтарiв. По радiо грала мексиканська попса.

– Куди ви хочете поiхати? – невдовзi запитав Донован.

– Кудись до мiста.

– Тодi я iду додому, – раптом його голос пролунав якось хижо.

Чорт. Чи вона помилилася, сiвши до нього в машину? Чи Донован е одним з тих хлопцiв, якi вважають, що дiвчина, котра просить про послугу, мусить переспати з ним?

– Висади мене по дорозi до своеi домiвки, – рiзко сказала Джул. – Я подбаю про себе.

– Ви не повиннi так говорити, – сказав вiн. – Зараз я ризикую заради вас.

* * *

Уявiть собi: гарненький будиночок у передмiстi Алабами. Однiеi ночi восьмирiчна Джул прокидаеться в темрявi. Вона почула шум?

Вона не впевнена. У будинку тихо.

Вона спускаеться сходами вниз у тонкiй рожевiй сорочцi.

На першому поверсi ii огортае холодний страх. Вiтальню розгромлено, усюди книжки та папери. У кабiнетi ще гiрше. Теки з файлами перекинутi. Комп’ютери зникли.

– Мамо? Тату? – Маленька Джул бiжить нагору, щоб зазирнути до кiмнати батькiв.

Їхнi лiжка порожнi.

Ось тепер вона налякана по-справжньому. Дiвчинка рiзко штовхае дверi до ванноi кiмнати. Батькiв тут немае. Вона вибiгае на вулицю.

Двiр оточений невиразними обрисами дерев. Маленька Джул уже на пiвдорозi до стежки, коли розумiе, що бачить там, у колi свiтла вуличних лiхтарiв.

Мама i тато лежать у травi долiлиць. Їхнi тiла покрученi й обм’яклi. Пiд ними розпливаються калюжi темноi кровi. Маму вбито пострiлом у голову. Певно, вона померла миттево. Тато точно мертвий, але пошкодження Джул бачить лише на його руках. Певно, вiн сплив кров’ю вiд ран. Вiн скрутився навколо мами, наче в своi останнi хвилини думав лише про неi.

Джул бiжить назад до будинку, щоб зателефонувати до полiцii. Телефонний дрiт вiд’еднано.

Вона повертаеться у двiр – виголосити молитву, принаймнi попрощатися, – але тiла ii батькiв зникли. Убивця забрав iх геть.

Дiвчинка не дозволяе собi заплакати. Решту ночi вона сидить там, у колi свiтла вуличних лiхтарiв, вимочуючи густу кров своею нiчною сорочкою.

Наступнi два тижнi Маленька Джул живе сама в тому розгромленому будинку. Вона тримаеться сильною. Сама готуе iжу та розбирае папери, якi лишилися, прагнучи знайти вiдповiдi. Поволi, читаючи документи, вона складае докупи життя героiчних, сильних i таемничих особистостей.

Одного пообiддя, коли Джул на горищi передивлялася старi фотографii, у кiмнатi з’являеться жiнка в чорному.

Жiнка робить крок уперед, але Маленька Джул спритна. Вона рвучко i швидко жбурляе ножа для розрiзання паперiв, але жiнка ловить його лiвою рукою. Маленька Джул видираеться на купу ящикiв, хапаеться за верхню балку горища й пiдтягуеться. Вона хутко перелазить по сволоку i вислизае крiзь високе вiкно на даху. Серце панiчно стугонить у грудях.

Жiнка переслiдуе ii. Джул стрибае з даху на сусiдне дерево й вiдламуе гiлку, щоб використати гострий кiлок як зброю. Вона тримае гiлку в зубах, поки спускаеться на землю. Джул вже мчить у пiдлiсок, аж тут жiнка стрiляе i влучае iй у щиколотку.

Сильний бiль. Маленька Джул впевнена, що це вбивця ii батькiв, яка прийшла прикiнчити ii, але жiнка в чорному допомагае Джул пiдвестись та оглядае рану. Вона видаляе кулю й наносить антисептик.

Бинтуючи рану, жiнка пояснюе, що вона вербувальник i спостерiгае за Джул прот

гом останнiх двох тижнiв. Джул не лише дитина двох виняткових людей з майстерними навичками, вона мае разючий iнтелект iз затятим iнстинктом виживання. Жiнка хоче навчати Джул та допомогти iй помститися. Нiби вона така собi втрачена тiтка. Вона знае про таемницi, якi батьки приховували вiд своеi единоi улюбленоi донечки.

Ось на цьому мiсцi розпочинаеться досить незвичайна освiта. Джул вступае до спецiалiзованiй академii, розташованоi у вiдреставрованому маетку на звичайнiй вулицi в Нью-Йорку. Вона вивчае методи спостереження, виконуе сальто й вправляеться у зняттi наручникiв та гамiвних сорочок. Вона вдягае шкiрянi штани, кишенi яких наповненi рiзноманiтними гаджетами. Уроки з iноземних мов, соцiальних звичаiв, лiтератури, бойових мистецтв, застосування вогнепальноi зброi, маскування, рiзнi акценти, методи пiдробки й юридичнi тонкощi. Навчання тривае десять рокiв. По завершенню Джул стане тiею жiнкою, недооцiнити яку було б великою помилкою.

Це первiсна iсторiя Джул Вест Вiльямс. На момент перебування у «Playa Grande» вона вiддавала iй перевагу бiльше, нiж будь-якiй iншiй iсторii, яку могла б розповiсти про себе.

* * *

Донован зупинився й вiдчинив дверi з боку водiя. У салон машини проникло свiтло.

– Де ми? – запитала Джул. На вулицi було темно.

– Сан-Хосе-дель-Кабо.

– Це тут ти живеш?

– Вiдносно недалеко.

Джул вiдчула полегшення, але щось занадто непроглядна пiтьма ззовнi. Хiба на вулицi не мають бути вуличнi лiхтарi та будiвлi iнфраструктури, прикрашенi вогнями для туристiв?

– Хтось е поблизу? – запитала вона.

– Я припаркувався на алеi, тож нiхто не побачить, як ви вилазите з моеi машини.

Джул виповзла. Їi м’язи задубiли, а на обличчi вiдчувалося мастило. Алея була уставлена смiтниками. Свiтилося лише в кiлькох вiкнах на другому поверсi.

– Дякую, що пiдкинув. Вiдчиниш багажник?

– Ви обiцяли сто американських доларiв, коли я привезу вас до мiста.

– Звiсно, – Джул витягла гаманець iз задньоi кишенi й заплатила.

– Але тепер цiна бiльша, – додав Донован.

– Що?

– Ще триста доларiв.

– Я гадала, ми друзi.

Вiн зробив крок до неi.

– Я готував вам напоi, тому що це моя робота. Я вдавав, нiби менi подобаеться розмовляти з вами, тому що це також моя робота. Гадаете, я не бачив, як зверхньо ви дивитеся на мене? Другий i найкращий Халк. Який вид скотчу. Ми не друзi, мiс Вiльямс. Ви брехали менi половину часу, а я брехав вам безперервно, – вона вiдчула запах алкоголю, пролитого на його сорочку. Вiн гаряче дихав iй в обличчя.

Джул щиро вiрила, що подобаеться йому. Вони смiялися з жартiв одне одного, а вiн пригощав ii безкоштовними картопляними чипсами.

– Ого, – тихо промовила вона.

– Ще триста доларiв, – повторив вiн.

Вiн був дрiбним злодюжкою, котрий вистежував дiвчину з купою американських доларiв? Чи просто мерзотник, який думае, що вона радше вiдшлiфуе його прилад, анiж заплатить iще три сотнi? Чи, може, Ноа його пiдмазала?

Джул запхнула гаманця до кишенi. Вона потягнула за ремiнь таким чином, що сумка посунулась iй на груди.

– Доноване! – вона зробила крок уперед, ближче. Вона подивилася на нього великими очима.

Потiм швидко пiднесла праву руку, зiгнула ii в лiктi i вдарила його спочатку по потилицi, а вiдтак у пах. Вiн зiгнувся. Джул схопила хлопця за слизьке волосся i рвонула його голову назад. Вона розхитувала його, змушуючи втратити рiвновагу.

Донован сiпнув лiктем, ударивши Джул у груди. Було боляче, але з наступним поштовхом вiн не влучив. Вона ухилилася, впiймала його лiкоть i вивернула йому за спину. Його рука була м’якою й огидливою. Мiцно тримаючи Донована, Джул вiльною рукою вихопила своi грошi з його жадiбних пальцiв.

Вона запхала грошi до кишенi джинсiв i рiзко вигнула руку Донована, шукаючи мобiльний у його кишенях.

Немае. Тодi задня кишеня.

Вона знайшла його мобiльник i всунула собi до лiфчика, бо бiльше вiльного мiсця не було. Тепер вiн не зможе зателефонувати й повiдомити ii мiсцезнаходження Ноа. Проте в лiвицi вiн досi тримав ключi вiд машини.

Донован смикнувся i штовхнув ii у гомiлку. Джул вдарила його в шию – i вiн завалився долiлиць. Один мiцний поштовх, i Донован гепнувся на землю. Вiн почав пiдводитись, але Джул схопила металеву кришку зi смiттебака поруч i двiчi вдарила його по головi. Вiн упав на купу мiшкiв зi смiттям, з одного ока й чола потекла кров.

Джул трохи вiдступила. Вона все ще тримала кришку.

– Кидай своi ключi.

Застогнавши, Донован простяг лiву руку i жбурнув ключi, вони впали за кiлька дюймiв вiд його тiла.

Джул схопила ключi та вiдчинила багажник. Вона забрала свою валiзу на роликах i стрiмголов побiгла вниз вулицею, перш нiж Донован змiг пiдвестися.

* * *

Коли шосе у Сан-Хосе-дель-Кабо лишилося далеко позаду, вона вповiльнила ходу й оглянула свою сорочку. Одяг мав досить чистий вигляд. Джул спокiйним та повiльним рухом провела рукою по обличчю – на випадок, якщо на ньому щось було: бруд, пiт або кров. Вона витягла з валiзи пудреницю i, дивлячись у дзеркало ч

рез плече, оглянула себе ззаду.

Позаду нiкого не було.

Вона нафарбувалася матовою рожевою помадою, закрила пудреницю та рушила ще повiльнiше.

Вона не повинна мати такий вигляд, наче вiд чогось тiкае.

Повiтря було тепле, а з барiв гучно лунала музика. Поблизу багатьох барiв вешталися туристи: бiлi, чорношкiрi та мексиканцi – усi налиганi й галасливi. Дешевий вiдпочинок для простих людей. Джул викинула Доновановi ключi та мобiльний у смiттебак. Вона шукала таксi або автобус, але не бачила жодного транспорту.

Що ж, нехай.

Їй треба сховатися й перевдягтися на випадок, якщо Донован шукатиме ii. Якщо вiн працюе на Ноа, то переслiдуватиме Джул. Або просто захоче помститися.

Уявiть себе зараз на вiдео. Коли ви ходите, тiнi проминають по вашiй гладкiй шкiрi. Пiд одягом утворюються синцi, але ж зачiска справляе неперевершене враження. Ви озброенi гаджетами, тоненькими шматками металу, якi втiлюють небачене майстерне поеднання технологiй i нападу. При собi маете отрути та антидоти.

Ви – центр iсторii. Ви i тiльки ви. У вас е така собi цiкава первiсна казка, незвична освiта. Тепер ви безжальна, ви блискуча, ви практично безстрашна. Позаду – безлiч жертв, тому що ви робите геть усе необхiдне, аби лишитися живою, – а це норма вбитих на день, ось i все.

У свiтлi вiкон мексиканського бару ви маете розкiшний вигляд. Пiсля битви ви зашарiлись. І дивiться, як вам пасуе одяг.

Так, це правда, що ви злочинно жорстока. Навiть по-звiрячому. Одначе це ваша робота, i ви напрочуд квалiфiкована, тому це сексуально.

Джул продивилася хрiнову купу фiльмiв. Вона знала, що жiнки рiдко опинялись у центрi таких iсторiй. Натомiсть вони тiшили око своею вродою, були супутницями, жертвами або коханками. Здебiльшого вони iснували для того, щоб допомагати величному бiлошкiрому гетеросексуальному героевi протягом його бiсовоi епiчноi подорожi. Якщо у фiльмi i була героiня, то важила вона дуже замало, одягу також було обмаль, а ii зуби були виправленi.

Джул знала, що вона не схожа на тих жiнок. Вона нiколи не виглядатиме, як вони. Але вона була усiм, чим були тi героiнi, а в деякому сенсi навiть бiльшим.

Вона також знала й це.

Вона дiсталася третього бару в Кабо i шмигнула всередину. Бар був умебльований дерев’яними столами, а на стiнi висiло риб’яче опудало. Бiльшiсть вiдвiдувачiв були американцями, якi напивалися мов свинi пiсля дня спортивноi риболовлi. Джул швидко попрямувала вглиб зали й, озираючись через плече, зайшла до чоловiчого туалету.

У ньому нiкого не було. Вона вмостилась у кабiнцi. Донован нiзащо не шукатиме ii тут.

Сидiння унiтазу було мокре i заляпане жовтим. Джул, покопирсавшись у валiзi, знайшла чорну перуку – лискучий «боб»[5 - Коротка зачiска.] iз чубком. Вона натягла перуку, стерла помаду, нанесла темний блиск для губ та припудрила носика. Поверх бiлоi футболки вона вдягнула чорний кардиган i застебнула усi гудзики.

Зайшов хлопець i скористався пiсуаром. Джул нерухомо стояла, тiшачись, що вбралася в джинси й важкi чорнi чоботи. У нижньому кутку кабiнки можна було побачити лише пiдошву та край валiзи.

Зайшов наступний хлопець i скористався кабiнкою поруч iз Джул. Вона подивилася на його черевики.

Це був Донован.

То були його бруднi бiлi крокси[6 - Гумове взуття на кшталт капцiв.]. То його подiбнi до лiкарняних штани «Playa Grande». Кров пульсувала у вухах Джул.

Вона тихесенько пiдняла валiзу з пiдлоги, тримаючи ii так, аби вiн не побачив, i стояла нерухомо.

Донован змив, i Джул почула, як вiн почалапав до умивальника. Вiн вiдкрив воду.

Зайшов iще один хлопець.

– Можна позичити твiй телефон? – запитав Донован англiйською. – Швидкий дзвiнок.

– Хтось вiдгамселив тебе, приятелю? – той хлопчина мав американський акцент, калiфорнiйський. – Маеш такий вигляд, наче тобi добряче перепало.

– Я в порядку, – вiдповiв Донован, – менi лише потрiбен мобiльний.

– З нього не можна телефонувати, тiльки писати повiдомлення, – сказав хлопець. – Менi треба до своiх друзяк.

– Я не збираюсь його красти, – мовив Донован. – Менi треба лише…

– Я сказав нi, зрозумiв? А тобi всього найкращого, приятелю, – хлопець пiшов, навiть не посцявши.

Доновану був потрiбен телефон, бо вiн не мав ключiв вiд машини й хотiв, щоб його пiдкинули? Чи тому, що вiн хотiв зателефонувати Ноа?

Вiн тяжко зiтхнув, наче йому болiло. Бiльше воду вiн не вiдкривав.

Зрештою вiн пiшов.

Джул опустила валiзу на пiдлогу. Вона струсила руками, прагнучи вiдновити кровообiг та вигнула руки за спиною. Досi стоячи у кабiнцi, вона полiчила грошi, песо й долари. Вiдкрила пудреницю i перевiрила перуку.

Остаточно переконавшись, що Донован подався геть, Джул упевнено вийшла з чоловiчого туалету, наче то була якась дрiбничка, i попрямувала на вулицю. Ззовнi вона протиснулася крiзь натовп гульвiс, вийшла за рiг i зрозумiла, що iй пощастило. Пiд’iхало таксi. Вона застрибнула до машини i назвала Гранд Солмар, курорт поруч iз «Playa Grande».

У Гранд Солмар Джул легко взяла iнше таксi. Вона попросила

ового водiя вiдвезти ii у дешеве мiсце за мiсцевими мiрками. Водiй привiз ii до «Кабо Інн».

Це була справжня дiра. Дешевi стiни, брудна фарба, пластиковi меблi, пластиковi квiти на стiйцi реестрацii. Джул зарееструвалася пiд фальшивим iм’ям та заплатила клерку в песо. Посвiдчення особи вiн не просив.

Пiднявшись у номер, вона скористалася маленькою кавоваркою та приготувала собi фiлiжанку кави без кофеiну. Вона поклала три порцii цукру i сiла на край лiжка.

Чи слiд iй тiкати?

Нi.

Так.

Нi.

Нiхто не знав, де вона е. Нiхто на свiтi. Цей факт мав би зробити ii щасливою. Джул хотiла зникнути, врештi-решт.

Але вона почувалася наляканою.

Дiвчина хотiла, щоб Паоло був поруч. І Імоджен також.

Хотiла скасувати все, що трапилося.

Якби ж тiльки можна було повернутися в часi, думала Джул, вона стала б кращою людиною. Або iншою людиною. Вона була б бiльше собою. Чи, можливо, менше собою. Вона не знала напевно, тому що вже не розумiла, ким зараз е i чи iснуе Джул взагалi, а не лише ii постатi, якi вона являла в рiзних ситуацiях.

Чи всi люди такi, без власних «я»?

Чи тiльки Джул?

Вона не знала, чи зможе полюбити свое власне спотворене невiдоме серце. Вона прагнула, аби хтось iнший зробив це замiсть неi, побачив, як воно б’еться за ребрами, i сказав: «Я бачу справжню тебе. Ти е, ти рiдкiсна i гiдна. Люблю тебе».

Як це похмуро й по-дурному – бути спотвореною та невiдомою, не мати iндивiдуальноi подоби, не мати самоi себе, коли перед тобою простягаеться життя. Джул мае силу-силенну рiдкiсних талантiв. Вона тяжко працювала i, хай йому чорт, таки мае що запропонувати. Вона все це знала.

Чого ж тодi вона одночасно почуваеться нiкчемною?

Вона хоче зателефонувати Імоджен. Як би iй кортiло почути низький смiх Іммi та ii швидкi речення, що вибовкують таемницi.

Як би вона хотiла сказати Імоджен: «Менi страшно». А Іммi вiдповiла б: «Але ти хоробра, Джул. Ти найхоробрiша людина, яку я знаю».

Вона хотiла б, щоб Паоло пiдiйшов, обiйняв ii та сказав, як колись, що вона найкраща i чудова.

Вона хотiла, щоб поруч опинився той, хто безумовно ii любить, той, хто все iй пробачив би. А краще той, хто вже все знае та кохае ii за це.

Нi Паоло, нi Іммi не були на таке здатнi.

Проте Джул пам’ятае вiдчуття губ Паоло на ii вустах i запах парфумiв Іммi з ароматом жасмину.

* * *

У чорнiй перуцi Джул спустилася до ресепшна «Кабо Інн». Вона продумала свою стратегiю. Уночi в цей час стiйка реестрацii не працювала, але Джул залишила клерку чайовi, щоб той вiдкрив ii для неi. За допомогою комп’ютера вона забронювала квиток iз Сан-Хосе-дель-Кабо до Лос- Анджелеса на наступний ранок. Вона послугувалася власним iм’ям та оплатила своею звичайною кредитною карткою, такою самою, яку використовувала в «La Playa Grande».

Потiм вона поцiкавилась у клерка, де можна купити авто за готiвку. Вiн повiдомив, що на задньому дворi працюе дилер, який вранцi може iй дещо продати за американськi долари. Вiн написав адресу i сказав, що це рiг Ортiз та Ехiдо.

Ноа вiдстежувала кредитнi картки. Мусила, iнакше вона нiколи не знайшла б Джул. Тепер детектив побачить нову оплату й полетить до Лос-Анджелеса. Сама ж Джул купить авто за готiвку i поiде в напрямку Канкуна. Нарештi з Канкуна вона попрямуе до острова Кулебра в Пуерто-Рико, де безлiч американцiв, якi нiколи нiкому не показують своi паспорти.

Джул подякувала клерковi за iнформацiю про продавця автiвки.

– Ви ж не пам’ятатимете нашоi розмови, чи не так? – запитала вона, простягаючи йому двадцятку через стiйку.

– Я мiг би, – вiдповiв вiн.

– Нi, не будете, – вона додала ще п’ятдесят.

– Я нiколи вас не бачив, – сказав клерк.

* * *

Спалося погано. Навiть гiрше, нiж зазвичай. Сни про те, як вона тоне у теплiй бiрюзовiй водi, сни про покинутих котiв, якi блукають ii тiлом, поки вона спить, сни про те, як ii душить змiя. Джул, зойкнувши, прокинулася.

Вона випила води. Прийняла холодний душ.

Заснула i знову, скрикуючи, прокинулася.

О п’ятiй ранку Джул попленталася до ванноi кiмнати, плеснула водою в обличчя i нафарбувала очi. А чому б i нi? Їй подобалася косметика. У неi був час. Вона нанесла шар консилеру[7 - Маскувальний засiб, коректор, що приховуе дрiбнi вади на обличчi, пiгментнi плями, прищi, почервонiння, мiшки пiд очима, мiмiчнi зморшки.] та пудри, додала димчастi тiнi, потiм туш i, крiм того, майже чорний блиск для губ.

Вона намастила волосся гелем i вдяглася. Чорнi джинси, знову чоботи й темна футболка. Занадто тепла для мексиканськоi спеки, але практична. Вона зiбрала валiзу, випила пляшку води i вийшла з дверей.

Ноа сидiла у холi, притулившись спиною до стiни, тримаючи в руках чашку паруючоi кави.

Вона чекала.

17. КIНЕЦЬ КВIТНЯ 2017 РОКУ. ЛОНДОН

За сiм тижнiв до того, наприкiнцi квiтня, Джул прокинулась у гуртожитку на околицi Лондона. У кiмнатi було вiсiм двоярусних лiжок: тонкi матраци, укритi звичайними бiлими простирадлами. Зверху лежали спальнi мiшки. Наплiчники були притуленi до стiн. У

iмнатi стояв неприемний запах тiла i пачулi.

Вона спала у спортивному одязi. Вислизнула з лiжка, зав’язала кросiвки та пробiгла вiсiм миль передмiстям повз паби та м’яснi крамницi, якi рано-вранцi ще були зачиненi. Повернувшись, дiвчина виконала планки, випади, вiджимання й присiдання в кiмнатi вiдпочинку.

Джул була в душi ще до того, як ii сусiди по кiмнатi прокинулись i почали користуватися гарячою водою. Потiм вона влiзла на свое горiшне мiсце i розгорнула шоколадний протеiновий батончик.

У кiмнатi досi було темно. Вона розкрила книжку «Наш спiльний друг» i читала, пiдсвiчуючи сторiнки мобiльником. Це був грубезний роман вiкторiанськоi епохи про сироту. Його написав Чарлз Дiккенс. Цю книжку Джул дала ii подруга Імоджен.

Імоджен Соколофф була найкращою подругою, яку Джул колись мала. В ii улюблених книжках завжди йшлося про сирiт. Іммi сама була сиротою. Вона народилась у Мiннесотi, ii мама була пiдлiтком i померла, коли Іммi було два рочки. Згодом ii вдочерило подружжя, яке мешкало у Нью-Йорку в пентхаусi на Верхньому Іст-Сайдi.

Паттi й Гiлу Соколофф на той час було пiд сорок. Вони не могли мати дiтей, а правова робота Гiла вже давно включала в себе добровiльну адвокатську дiяльнiсть для дiтей у названих родинах. Вiн вiрив у всиновлення. Отже, пiсля кiлькох рокiв перебування в черзi й очiкування на немовля, подружжя Соколофф вирiшили, що готовi взяти дитину старшого вiку.

Вони закохалися в цi особливi дворiчнi пухкенькi ручки та веснянкуватий носик. Вони взяли дiвча до себе, дали нове iм’я Імоджен, а старе залишили у шафцi для документiв. Їi фотографували i лоскотали. Паттi готувала iй гарячi макарони з маслом та сиром. Коли маленькiй Іммi виповнилося п’ять рочкiв, подружжя Соколофф вiдправило ii до школи Грiнбраяр, приватноi установи на Мангеттенi. Там вона вдягалася в бiло-зелену форму та вчила французьку. На вихiдних маленька Іммi бавилась у лего, пекла печиво i вiдвiдувала Американський музей природознавства, де найдужче iй подобалися скелети плазунiв. Вона святкувала усi еврейськi свята, а коли виросла, узяла участь у незвичнiй церемонii бат-мiцви[8 - Прийом дiвчаток 12 рокiв у дорослу юдаiстську спiльноту.] у лiсi в пiвнiчнiй частинi штату.

Бат-мiцва ускладнювалася, позаяк мати Паттi й батьки Гiл не вважали Імоджен за еврейку, тому що ii бiологiчна мати еврейкою не була. Всi вони наполягали на формальному процесi навернення, який би вiдклав церемонiю на рiк, але натомiсть Паттi покинула родинну синагогу та приедналася до свiтськоi еврейськоi громади, що i провела церемонiю пiд час виiзду в гори.

Отже, у вiцi тринадцяти рокiв Імоджен Соколофф стала бiльш свiдомою щодо власного статусу сироти, нiж коли-небудь ранiше, i почала читати iсторii, якi стануть нарiжним каменем у ii внутрiшньому свiтi. Уперше вона звернулася до книжок про сирiт у школi, коли ii пiдштовхували до читання. Таких було багато. «Менi подобався одяг, пудинги i кiннi екiпажi», – розповiдала вона Джул.

Іще в червнi Джул та Імоджен почали жити разом у будинку, який Іммi орендувала на островi Мартас-Вiньярд. Того-таки дня вони поiхали до фермерського кiоску, де можна самим обирати квiти.

– Менi подобалася «Гейдi»[9 - Повiсть про подii в життi маленькоi дiвчинки, що живе пiд опiкою свого дiда у швейцарських Альпах, автор Йоганна Шпiрi.] та ще казна-який вiдстiй, – вона нахилилася над кущем жоржин, тримаючи ножицi. – Але згодом вiд усiх тих книжок менi хотiлося блювати. Героiнi увесь час були такi грьобано радiснi. Взiрцi жiночоi самовiдданостi. Типу: «Я до смертi голодна! Прошу, з’iж мою едину булочку!» Або: «Я не можу ходити, я паралiзована, але я все одно бачу яскравий бiк життя, щасливий-щасливий!» Хочу сказати, що «Маленька принцеса»[10 - Класичний дитячий роман англiйськоi письменницi Френсiс Елiзи Годгсон Бернет.] i «Поллiанна»[11 - Роман-бестселер американськоi письменницi Елеонор Портер.] продають тобi купу огидноi брехнi. Щойно я зрозумiла це, як покiнчила з ними.

Завершивши складати свiй букет, Іммi вилiзла на дерев’яний паркан. Джул досi збирала квiти.

– У середнiй школi я читала «Джен Ейр», «Ярмарок марнославства», «Великi сподiвання» i таке iнше, – вела далi Іммi. – Вони типу про сирiт, якi балансують на краю.

– Книжки, якi ти менi дала, – уторопавши, мовила Джул.

– Ага. Наприклад, у «Ярмарцi марнославства» Беккi Шарп – одна велична машина амбiцiй. Вона залишаеться нi з чим. У Джен Ейр напади лютi, пiд час яких вона кидаеться на пiдлогу. Пiп у «Великих сподiваннях» – шахрайка i жадiбна до грошей. Усi вони прагнуть кращого життя та йдуть за ним, i всi вони морально нестiйкi. Це робить iх цiкавими.

– Менi вони вже подобаються, – сказала Джул.

Іммi вступила до коледжу Вассара завдяки своему есею про тих персонажiв. До того ж, зiзнавалася вона, навчатись iй не подобалося. Вона не любила, коли люди вказували iй, що робити. Коли викладачi давали завдання читати давнiх грекiв, вона цього не робила. Коли ii подруга Брук порадила iй прочитати Сюзанну Коллiнз, вона також цього не зробил

. А коли ii мати сказала, що iй треба завзятiше вчитись, Іммi покинула школу.

Звiсно, тиск не був единою причиною, через яку Іммi покинула коледж. Ситуацiя виявилася вкрай складною. Утiм, головну роль вiдiграла вдача Паттi Соколофф – прагнення усе контролювати.

– Моя мама вiрила в американську мрiю, – розповiдала Імоджен. – І хотiла, щоб я також у неi вiрила. Їi батьки народились у Бiлорусi. Вони по повнiй купилися на це. Знаеш, пануе думка, що тут, у США, будь-хто може досягти вершини. Неважливо, звiдки ти розпочинаеш, – одного дня ти зможеш керувати краiною, розбагатiти, мати власний особняк. Так?

Ця розмова вiдбулася трохи пiзнiше, влiтку на Мартас-Вiньярдi. Джул та Іммi були на пляжi Мощап. Вони лежали на великому бавовняному покривалi.

– Це дiйсно мрiя, – сказала Джул i поклала до рота картопляну чипсину.

– Родина мого батька також на це купилася, – Іммi вела далi. – Його дiдусь i бабуся приiхали з Польщi й винаймали тут житло. Справи в дiдуся йшли добре, i вiн придбав гастрономiчну крамницю. Мiй батько мусив рухатися ще далi – стати першим у родинi, хто пiде до коледжу, i вiн саме так i вчинив. Вiн став типу провiдним юристом. Його батьки пишалися ним. Їм здавалося, все просто: залиште стару краiну позаду i створiть власне життя. А якщо вам не поталанило в повнiй мiрi прожити американську мрiю, то вашi дiти зроблять це за вас.

Джул полюбляла слухати, як Іммi розповiдае. Вона нiколи не зустрiчала того, хто так вiдверто розмовляв. Мова Іммi була нескладною, але також безжалiсно цiкавою й рясною на думки. Вона, схоже, не пiддавала себе цензурi й не прикрашала своi речення. Вона просто розповiдала, як потiк, завдяки чому мала вигляд, наче постiйно запитуе щось, та здавалася вiдчайдушною, аби бути почутою.

– Краiна можливостей, – промовила Джул лише для того, щоб подивитись, який напрямок обере Іммi.

– Це те, у що вони вiрили, але я не думаю, що це дiйсно правда, – вiдповiла Іммi. – Типу пiвгодини перегляду новин вистачить, аби збагнути, що тут бiльше можливостей для бiлих людей. І для тих, хто розмовляе англiйською.

– І для людей iз твоiм типом акценту.

– Зi схiдного узбережжя? – запитала Іммi. – Гадаю, так. І для неiнвалiдiв. О, i для чоловiкiв! Чоловiки, чоловiки, чоловiки! Чоловiки досi розгулюють, наче Сполученi Штати – це велика цукерня й усi тiстечка для них. Ти так не вважаеш?

– Я не дозволю iм з’iсти мое тiстечко, – вiдповiла Джул. – Це мое сране тiстечко i я його iстиму.

– Так. Ти захищаеш свое тiстечко, – сказала Іммi. – І ти отримаеш його – шоколадне, з шоколадною глазур’ю, типу п’ятишарове. Проте, як на мене, справа ось у чому: ну ж бо, назви мене дурепою, але я не хочу тiстечка. Можливо, я навiть не голодна. Я намагаюся просто бути. Існувати i насолоджуватися тим, що е передi мною. Я знаю, це розкiш, i я, напевно, сволота навiть через те, що володiю нею, але я також думаю, що намагаюся цiнувати ii. Люди, дозвольте менi просто бути вдячною за те, що я тут, на цьому пляжi, й не почуватися так, наче мушу весь час боротися.

– Я гадаю, ти помиляешся щодо американськоi мрii, – мовила Джул.

– Нi, не помиляюся. Чому?

– Американська мрiя – це бути героем бойовика.

– Серйозно?

– Американцi люблять воювати, – сказала Джул. – Ми прагнемо змiнити закони або зламати iх. Нам подобаються тi, хто чинять самосуд. Ми в захватi вiд них, так? Супергероi, серii фiльмiв «Викрадена», що завгодно. Нам аби рухатися на захiд i захоплювати землi тих людей, якi мали ii ранiше. Безжально вбивати так званих поганих хлопцiв i боротись iз системою. Ось це американська мрiя.

– Розповiси це моiй мамi, – промовила Іммi. – Скажи: «Добридень! Іммi хоче вирости i радше чинити суд Лiнча, анiж бути промисловим магнатом». Подивишся, що станеться.

– Я з нею поговорю.

– Добре. Це все виправить, – Іммi хихикнула i перекотилася на пляжному покривалi. Вона зняла сонячнi окуляри. – У мами е переконання щодо мене, якi не вписуються. Типу в дитинствi менi було б дуже важливо мати кiлькох друзiв, яких також усиновили, щоб я не почувалася самотньою, iнакшою абощо. Але на той час вона твердила щось на кшталт: «З Іммi все гаразд, iй це не потрiбно, ми саме такi, як iншi родини!» Згодом, п’ятсот рокiв потому, у дев’ятому класi, вона прочитала статтю в журналi про названих дiтей i вирiшила, що менi треба потоваришувати з тiею дiвчиною, Джолi, яка щойно почала вчитись у Грiнбраярi.

Джул пам’ятала ii. Дiвчина з вечiрки до дня народження та з Американського театру балету.

– Моя мама уявляла нас двох разом, i я намагалась, але тiй дiвчинi насправдi не подобалася, – вела далi Іммi. – У неi було блакитне волосся. Дiйсно дуже круте. Вона дражнила мене через мое ставлення до безпритульних котiв та через читання «Гейдi», вона смiялася з музики, яка менi була до душi. Але моя мама й далi телефонувала ii матусi, вибудовуючи плани для нас обох. Вони уявляли мiж нами той цiлiсний зв’язок названих дiтей, що нiколи не iснував, – Імоджен зiтхнула. – Все це було сумно. А згодом вона переiхала до Чик

го, i моя мама облишила цю iдею.

– Тепер у тебе е я, – сказала Джул.

Іммi пiдвелася й торкнулася потилицi Джул.

– Тепер у мене е ти, i це робить мене менш ненормальною.

– Менш ненормальна – то добре.

Іммi вiдкрила охолоджувальну камеру i дiстала двi пляшки домашнього холодного чаю. Вона завжди брала напоi на пляж. Джул не подобалися тонкi шматочки лимону, що плавали в чаi, але вона все одно трiшки надпила.

– Тобi гарно з короткою зачiскою, – додала Іммi, знову торкаючись шиi Джул.

На зимових канiкулах пiсля першого року навчання у коледжi Імоджен нишпорила в шафцi для документiв Гiла Соколоффа, шукаючи записи про усиновлення. Знайти iх було неважко.

– Думаю, менi здавалося, що прочитання документа допоможе менi проникнути в сутнiсть мого себесприйняття, – сказала вона. – Наче iмена, якi я дiзнаюся, пояснять, чому я була такою нещасною у коледжi, або допоможуть вiдчути себе у деякому сенсi впевненою, а я такою нiколи не була. Проте нi.

Того дня Іммi та Джул поiхали до Менемшi, рибацького селища недалеко вiд будинку Іммi на Вiньярдi.

Вони гуляли кам’яним пiрсом, що простягався до моря. Чайки над головою описували кола. Вода хлюпала бiля iхнiх нiг. Дiвчата сидiли на однаковiй висотi зi скелями, простягнувши засмаглi ноги, що блищали вiд сонцезахисного крему.

– Так, то було цiлковите лайно, – сказала Імоджен. – Іменi батька взагалi не зазначено.

– Яке iм’я ти мала, коли народилася?

Іммi почервонiла i на мить натягла худi на обличчя. У неi були глибокi ямочки й рiвнi зуби. З-пiд ii знебарвленого волосся, пiдстриженого пiд хлопця, виднiлися маленькi вуха, одне було оздоблено потрiйним пiрсингом. Брови були вищипанi у тонесенькi лiнii.

– Не хочу казати, – пробубонiла вона до Джул зсередини тканини. – Зараз я ховаюсь у своему худi.

– Давай. Ти почала цю iсторiю.

– Якщо я скажу, то ти не смiятимешся? – Іммi скинула каптур i глипнула на Джул. – Форрест смiявся, а я розiзлилася й не пробачала йому два днi, доки вiн не принiс менi шоколадних цукерок iз лимонним кремом.

Форрест був хлопцем Іммi. Вiн жив спiльно з ними в будинку на Вiньярдi.

– Форресту варто б повчитися манер, – мовила Джул.

– Вiн не подумав. Просто вибухнув смiхом. Потiм вiн уклiнно перепрошував, – Іммi завжди захищала Форреста, якого спершу критикувала.

– Будь ласка, назви свое iм’я, – попросила Джул. – Я не смiятимуся.

– Обiцяеш?

– Обiцяю.

Іммi зашепотiла у вухо Джул:

– Мелодi, а потiм Бейкон. Мелодi Бейкон.

– А середне iм’я було? – запитала Джул.

– Нi.

Джул не засмiялася, навiть не всмiхнулася. Вона двома руками обiйняла Іммi. Вони вдивлялись у море.

– Ти вiдчуваеш себе Мелодi?

– Нi, – Іммi була замислена, – але я також не вiдчуваю себе Імоджен.

Вони спостерiгали за парою мартинiв, якi щойно приземлилися на скелю поруч.

– Чому померла твоя мама? – зрештою спитала Джул. – Чи було про це у тому документi?

– Перш нiж прочитати, я вже здогадувалася щодо основноi причини, але так. У неi було передозування метадоном.

Джул збагнула ситуацiю. Вона собi уявила, як ii подруга немовлям у мокрих пелюшках повзае по бруднiй постiльнiй бiлизнi, тимчасом як ii мати лежить поруч замурзана i пiд кайфом. Або мертва.

– У мене на правому плечi два шрами, – заговорила Іммi. – Маю iх, вiдколи переiхала жити до Нью-Йорка. Наскiльки знаю, вони завжди у мене були. Менi нiколи не спадало на думку запитати про них, але медсестра у Вассарi сказала, що це опiки. Наче вiд цигарки.

Джул не вiдала, що сказати. Вона хотiла розв’язати проблеми крихiтки Іммi, але Паттi та Гiл Соколофф вже давно зробили це.

– Моi батьки також мертвi, – врештi вимовила Джул. Уперше вона говорила про це вголос, хоча Іммi вже знала, що Джул виховувала тiтка.

– Я це зрозумiла, – сказала Іммi. – Але я також утямила, що ти не хочеш про таке говорити.

– Не хочу, – погодилася Джул. – У будь-якому разi, не тепер, – вона вiдхилилася, вiддаляючись вiд Імоджен. – Поки що я не знаю, яку iсторiю про це розповiсти. Вона не… – слова зраджували ii. Вона не могла вiдшукати щось, як Іммi, аби знайти себе. – Історiя не складеться.

Це було правдою. На той час Джул лише починала складати первiсну казку, на яку згодом посилатиметься, але вона не могла, не могла бiльше нiчого сказати.

– Усе гаразд, – заспокоiла ii Імоджен.

Вона залiзла в наплiчник i витягла грубу плитку молочного шоколаду. Потiм наполовину розгорнула ii i вiдламала шматки для Джул та для себе. Джул сперлась об скелю, шоколад танув у ротi, сонце зiгрiвало iй обличчя. Іммi вiдганяла мартинiв, якi жебрачили поруч, горлаючи на них.

Джул вiдчувала, що повнiстю знае Імоджен. Мiж ними усе було зрозумiлим, i так завжди буде.

* * *

А зараз у гуртожитку Джул вiдклала «Нашого спiльного друга»[12 - Останнiй завершений роман Чарлза Дiккенса.], де на початку iсторii у Темзi знайшли чиесь тiло. Їй не подобалося читати про таке – опис мертвого тiла, що розкладаеться. Для Джул днi тягнулися нескiнченно довго, вiдколи стало вiдомо, що Імоджен Сок

лофф укоротила собi вiку в тiй самiй рiчцi, набивши кишенi камiнням та зiстрибнувши з Вестмiнстерського мосту. Вона залишила передсмертну записку в хлiбницi.

Джул думала про Іммi щодня. Щогодини. Вона згадувала, як Іммi затуляла обличчя руками або каптуром, коли почувалася вразливою. Їi високий дзюркотливий голос. Імоджен крутила каблучки навколо пальцiв. Вона мала два опiки вiд цигарок на передплiччi та шрам на однiй руцi вiд гарячоi форми з вершковими браунi. Вона швидко i рiзко шинкувала цибулю великим нестандартним ножем – цього дiвчина навчилася з кулiнарних вiдео. Вiд неi пахло жасмином, а iнодi кавою з вершками i цукром. Вона користувалася цитриновим спреем для волосся.

Імоджен Соколофф була з тих дiвчат, про котрих учителi думають, що тi не вчаться на повну силу. Тим типом дiвчат, якi прогулюють навчання i наповнюють своi улюбленi книжки стiкерами. Іммi вiдмовлялася прагнути величi або працювати на успiх за визначенням iнших. Вона понад усе намагалася вирватися вiд чоловiкiв, якi бажали панувати над нею, та жiнок, якi вимагали ii винятковоi уваги. Вона знову i знову вiдмовлялася бути вiдданою будь-якiй однiй людинi, натомiсть залюбки дбала про створення власного затишку, визначення якого мала свое, i в цьому вона була майстром. Вона брала грошi своiх батькiв, але не iхнiй контроль над власною особистiстю, i скористалася зi своеi удачi, щоб вiднайти себе, вiдшукати iнший спосiб життя. Це був особливий вид хоробростi, який часто хибно приймають за егоiзм i лiнощi. Вона була з тих дiвчат, про котрих можете подумати: простiсiнька бiлявка з приватноi школи. Але ви дуже помилилися б, якби обмежилися цим.

Сьогоднi, коли гуртожиток прокинувся й туристи нетвердою ходою попрямували до ванноi кiмнати, Джул вийшла на вулицю. Вона витратила день, як зазвичай i робила, на самовдосконалення. Вона протягом кiлькох годин ходила залами Британського музею, вивчаючи назви картин i сьорбаючи рiзнi дiетичнi коли з маленьких пляшечок. Годину вона простояла у книгарнi, закарбовуючи у пам’ять мапу Мексики, а потiм вивчила напам’ять роздiл iз книжки пiд назвою «Управлiння капiталом: вiсiм основних принципiв».

Вона хотiла зателефонувати Паоло, але не змогла.

Вона не вiдповiдатиме на жоднi виклики, за винятком того, на який чекае.

* * *

Коли Джул виходила з метро поблизу хостелу, задзвонив мобiльний. Це була Паттi Соколофф. Джул побачила номер i заговорила зi своiм звичним американським акцентом.

Виявилося, що Паттi в Лондонi.

Джул цього не очiкувала.

Чи зможе Джул зустрiтися з нею завтра в «Айвi»[13 - Ресторан британськоi кухнi.]?

Звiсно. Джул сказала, що здивована чути Паттi. Вони розмовляли кiлька разiв невдовзi пiсля смертi Іммi, в той час як Джул бесiдувала з полiцiянтами та вiдправляла речi з лондонськоi квартири Іммi, а Паттi пiклувалася про Гiла у Нью-Йорку. Однак усi тi напруженi розмови скiнчилися кiлька тижнiв тому.

Зазвичай Паттi була дiловою та балакучою, але сьогоднi вона здавалася пригнiченою, а у ii голосi не було звичноi жвавостi.

– Менi слiд тобi сказати, – мовила вона, – що я втратила Гiла.

Це був шок. Джул уявила роздуте сiре обличчя Гiла та маленьких песикiв, про яких вiн дбав. Вiн дуже iй подобався. Вона не знала, що вiн мертвий.

Паттi пояснила, що Гiл помер два тижнi тому вiд серцевоi недостатностi. Усi тi роки ниркового дiалiзу – i серце його вбило. Або, можливо, казала Паттi, через самогубство Іммi вiн не хотiв бiльше жити.

Вони трохи поговорили про хворобу Гiла i про те, яким чудовим вiн був, а ще про Іммi. Паттi була вдячна Джул за допомогу в упорядкуваннi доччиних речей у Лондонi, коли подружжя Соколофф не могло виiхати з Нью-Йорку.

– Я знаю, для мене подорожувати – дивно, – сказала Паттi, – але пiсля усiх тих рокiв пiклування про Гiла, я не можу залишатись у квартирi на самотi. У нiй повно його речей та речей Іммi. Я збиралася…

Їi голос замовк, а потiм вона заговорила знову, енергiйно та з новою силою.

– У будь-якому разi моя подруга Ребекка мешкае в Гемпширi, й вона запропонувала менi скористатися ii гостьовим котеджем, де зможу вiдпочити та загоiти рани. Вона сказала, що менi треба приiхати. Деякi друзi от просто такi. Я упродовж рокiв не розмовляла з Ребеккою, але вiдколи вона зателефонувала – незабаром пiсля того, як дiзналася про Іммi та Гiла, – ми одразу ж почали спiлкуватися знову. Не просто базiкати. Щиро. Ми разом учились у Грiнбраярi. Думаю, у шкiльних друзiв е такi собi спогади, вони дiляться iсторiями, що об’еднують iх. Вiзьмiмо вас iз Іммi. Ви так чудово потоваришували пiсля того, як були окремо одна вiд одноi.

– Менi дуже, дуже прикро щодо Гiла, – сказала Джул. Вона справдi це вiдчувала.

– Вiн увесь час хворiв. Так багато пiгулок, – Паттi замовкла, а коли знову заговорила, ii голос був глухим. – Я гадаю, пiсля того, що сталося з Іммi, у його тiлi просто не лишилося сили боротися. Вiн та Іммi – вони були моiми солоденькими цукерочками, – потiм ii голос знову став дiловим та жвавим. – Отже, повертаючись до причини мого дзв

нка. Ти прийдеш на ланч, чи не так?

– Я ж сказала, що прийду. Звiсно.

– «Айвi», завтра о першiй. І хочу подякувати тобi за все, що ти зробила для мене i для Гiла, коли померла Іммi. Я навiть маю для тебе сюрприз, – додала Паттi. – Таке, що дiйсно зможе пiдбадьорити нас обох. Не спiзнюйся.

Коли розмову було закiнчено, Джул на якусь хвильку пригорнула телефон до грудей.

* * *

Ресторан «Айвi» iдеально розташувався у вузькому куточку Лондона. Здавалося, вiн був дiбраний саме пiд цю дiлянку землi. Усерединi на стiнах вишикувалися портрети та вiтражi. У повiтрi наче пахло грошима: смаженою бараниною й оранжерейними квiтами. Джул вдягнула приталену сукню й взула балетки. До свого студентського макiяжу вона додала червону помаду.

Джул застала Паттi, яка чекала на неi, попиваючи воду з келиха. Коли Джул бачила ii одинадцять мiсяцiв тому, мати Іммi скидалася на жiнку з обкладинки. Вона була дерматологом, трохи за п’ятдесят, пiдтягнутою, за винятком животику. Їi шкiра мала вологий рожевий блиск, а волосся було довге, пофарбоване у темно-каштановий колiр i завите у вiльнi локони. А зараз у неi була зачiска боб, а на корiннях волосся посивiло. Їi губи здавались опухлими i чоловiчими без помади. Як жiнки з Верхнього Іст-Сайда, вона була вбрана у вузькi чорнi брюки i довгий кашемiровий кардиган, але замiсть каблукiв на ногах були яскравi блакитнi кросiвки. Джул ледве впiзнала ii. Коли Джул попрямувала до неi, Паттi пiдвелась i всмiхнулася.

– Я знаю, що маю iнакший вигляд.

– Та нi, – збрехала Джул. Вона поцiлувала Паттi у щоку.

– Я бiльше так не можу, – сказала Паттi. – Зранку увесь час перед дзеркалом, незручне взуття. Макiяж на обличчi.

Джул сiла.

– Ранiше я фарбувалася для Гiла, – Паттi вела далi, – i для Іммi, коли вона була маленькою. Ранiше вона говорила: «Матусю, завий волосся! Давай, нанось блискiтки!» Зараз приводу немае. Я вирiшила зробити перерву в роботi. Одного разу менi спало на думку: «Менi не треба турбуватися». Я просто вийшла з дверей – i це була така полегкiсть, що я i не можу описати. Але знаю, що це тривожить людей. Моi друзi хвилюються. А я думаю: нехай. Я втратила Імоджен. Я втратила Гiла. Ось зараз – це я.

Джул прагнула сказати правильнi слова, але не знала, що саме треба – поспiвчувати чи вiдволiкти.

– Я про таке читала книжку в колежi, – вимовила вона.

– Про що?

– Про те, як тримати себе у повсякденному життi. Один хлопець, Гоффман, гадав, що у рiзних ситуацiях люди поводяться по-iншому. Що особистiсть змiнюеться. Це зветься пристосуванням.

– Ти маеш на увазi, що я припинила себе демонструвати?

– Або ви робите це по-iншому. Існують рiзнi версii «я».

Паттi пiдняла меню, вiдтак простягла руку i торкнулася руки Джул.

– Тобi слiд повернутися до коледжу, солоденька цукерочко. Яка ти розумна.

– Дякую.

Паттi подивилася Джул у вiчi.

– Я чудово вiдчуваю людей, ти знаеш, – сказала вона, – i в тобi так багато потенцiалу. Ти голодна i смiлива. Сподiваюся, ти знаеш, що можеш стати ким завгодно у цьому свiтi.

Пiдiйшов офiцiант i прийняв замовлення на напоi. Принесли кошик iз хлiбом.

– Я привезла вам каблучки Імоджен, – сказала Джул, коли метушня скiнчилася. – Я мусила надiслати iх поштою ранiше, але…

– Розумiю, – урвала ii Паттi, – важко було iх вiдпустити.

Джул кивнула. Вона передала тонкий паперовий пакунок. Паттi зняла клейку стрiчку. Всерединi було вiсiм старовинних обручок, усi з вирiзьбленими тваринами або мали форму звiрiв. Іммi iх колекцiонувала. Вони були кумеднi й незвичайнi, старанно продуманi – усi в рiзних стилях. Дев’яту каблучку досi носила Джул. Іммi вiддала ii. Це була нефритова змiя на правому пiдмiзинному пальцi.

Паттi почала тихенько плакати у серветку.

Джул глипнула на колекцiю. Кожна з цих обручок у той чи iнший час була на тендiтних пальцях Іммi. Вона, засмагла, стояла у тiй ювелiрнiй крамницi на Вiньярдi.

– Покажiть менi найнезвичайнiшу каблучку, яка у вас е, – сказала вона крамарю. А потiм:

– Ця для тебе, – вона подарувала Джул обручку-змiю, i Джул нiколи не знiмала ii, i зараз також, хай навiть вона бiльше на неi не заслуговуе, а можливо, нiколи й не була ii гiдна.

Джул почало нудити. Вiдчуття, що з’явилося глибоко у шлунку, поширилося горлом, стиснувши його.

– Вибачте.

Вона пiдвелася i спотикаючись попрямувала до жiночоi вбиральнi. Ресторан обертався навколо неi. Темрява заслала куточки очей. Джул стиснула спинку порожнього стiльця, прагнучи вiднайти рiвновагу.

Вона захворiе. Або знепритомнiе. Або обидва варiанти. Тут, у «Айвi», в оточеннi цих бездоганних людей, там, де вона не заслуговуе перебувати, осоромивши бiдну, нещасну матiр подруги, яку та не достатньою мiрою любила, або ж любила занадто.

Джул дiсталася туалетноi кiмнати i схилилася над раковиною.

Нудота не припинилася. Їi горло стискалося знову i знову.

Вона зачинилася в кабiнцi та сперлася на стiну. Їi плечi тремтiли. Вона пробувала викликати блювання, але нiчого не виходило.

Джул стояла у кабiнцi, трясучись та

намагаючись вiдновити подих, аж поки ii не перестало нудити.

Повернувшись до раковини, вона витерла мокре обличчя паперовим рушником. Потiм занурила пальцi у холодну воду i притисла iх до опухлих очей.

У кишенi ii сукнi лежала червона помада. Джул пiдмалювала нею губи, наче вдягла броню, i пiшла до Паттi.

Коли Джул повернулася до столика, вже спокiйна Паттi розмовляла з офiцiантом.

– Я розпочну з буряка, – повiдомляла вона йому, коли Джул сiла. – А потiм, думаю, замовлю меч-рибу. Вона смачна? Так, добре.

Джул замовила гамбургер та зелений салат.

Коли офiцiант пiшов, Паттi перепросила.

– Вибач. Менi дуже соромно. З тобою усе гаразд?

– Звiсно.

– Попереджаю, пiзнiше я знову можу заплакати. Можливо, на вулицi! Нiколи не знаеш, коли саме. Я здатна розрюмсатись у будь-який момент.

Каблучок та обгортки на столi вже не було.

– Слухай, Джул, – промовила Паттi, – ти колись казала, що твоi батьки схибили. Пам’ятаеш?

Джул не пам’ятала. Вона нiколи бiльше не думала про своiх батькiв узагалi, хiба що крiзь призму героiчного походження, яке вона створила для себе. Вона нiколи не згадувала про свою тiтку.

Зараз у ii головi промайнула первiсна iсторiя: ii батьки на подвiр’i бiля гарного будиночка в передмiстi тiеi крихiтноi Алабами. Вони лежать долiлиць у калюжах темноi кровi, що просотуеться в траву, осяяну вуличним лiхтарем. Маму вбито пострiлом у голову. Тато сплив кров’ю вiд вогнепальних ран.

Джул вважала цю iсторiю зручною. Вона була гарною. Батьки були смiливими. Дiвчинка виросте високоосвiченою i надзвичайно сильною.

Але вона знала, що не такою iсторiею треба дiлитися з Паттi. Натомiсть, вона м’яко запитала:

– Невже я таке казала?

– Так, i коли ти це сказала, я подумала, що, можливо, також схибила з Імоджен. Ми з Гiлом майже не говорили про те, що вдочерили ii, коли вона була маленькою. Нi за ii присутностi, нi наодинцi. Я волiла думати про Іммi як про свою дитинку, розумiеш? Нi чиюсь, а мою з Гiлом. Та й тяжко було про це говорити, тому що ii бiологiчна мати стала наркоманкою й не було жодного родича, хто мiг би забрати дитину до себе. Я запевняла себе, що захищаю ii вiд болю. Менi навiть на думку не спадало, наскiльки я ii пiдводжу, доки вона… – Паттi замовчала.

– Імоджен любила вас, – сказала Джул.

– Вона була в розпачi через щось. І вона не прийшла до мене.

– До мене вона також не прийшла.

– Я мусила виховати ii таким чином, щоб вона могла вiдкриватися людям та приймати допомогу, коли потрапила в бiду.

– Іммi все менi розповiдала, – мовила Джул. – Своi таемницi, страхи, те, як вона хоче прожити життя. Вона назвала менi свое iм’я при народженнi. Ми носили одяг i читали книжки одна одноi. Чесно, на той час, коли Іммi померла, ми були дуже близькi, тому я гадаю, що iй шалено пощастило мати вас.

Очi Паттi наповнилися слiзьми i вона торкнулася руки Джул.

– Їй також пощастило мати тебе. Я так подумала, коли вона потоваришувала з тобою на першому роцi навчання у Грiнбраярi. Джул, я знаю, що вона обожнювала тебе бiльше за будь-кого у своему життi, бо… Ну, через це я i схотiла зустрiтися з тобою. Наш родинний юрист повiдомив менi, що Іммi залишила тобi своi грошi.

Джул запаморочилось у головi. Вона вiдклала виделку.

Грошi Іммi. Мiльйони.

Це була безпека i влада. Це квитки на лiтак i ключi вiд автiвок, але, що важливiше, це плата за навчання, запаси харчiв, медичне обслуговування. Це означало, що нiхто не зможе iй вiдмовити. Нiхто бiльше не зможе ii зупинити, i нiхто не зможе завдати iй болю. Джул нiколи нi вiд кого знову не потребуватиме допомоги.

– Я не розумiюся на фiнансах, – Паттi вела далi. – Варто було б, знаю, але я довiряла Гiловi й тiшилася, що вiн про все подбае, бо менi вiд цього до смертi нудно. Іммi це розумiла, тому й лишила заповiт. Вона надiслала його адвокатовi перед тим, як померла. Коли iй виповнилося вiсiмнадцять, вона одержала багато грошей вiд нас iз батьком. До того був договiр довiрчого управлiння, а пiсля дня народження Гiл оформив документи, щоб передати iй грошi.

– Вона отримала грошi, ще коли навчалася в середнiй школi?

– У травнi до початку коледжу. Можливо, то було помилкою. У будь-якому разi все зроблено, – вела далi Паттi. – Вона чудово зналася на фiнансах. Вона жила на вiдсотки i нiколи не торкалася капiталу, окрiм того випадку, коли придбала квартиру в Лондонi. Ось чому iй не треба було працювати. Й у своему заповiтi вона все лишила тобi. Вона передала невеличку спадщину до «National Kidney Foundation» – через хворобу Гiла – та до «North Shore Animal League», але основну частину коштiв за заповiтом вона залишила тобi. Вона надiслала адвокату iмейл, у якому конкретно йдеться про те, що вона хоче допомогти тобi повернутися до коледжу.

Джул була зворушена. Це не мало сенсу, але вона розчулилась.

Паттi усмiхнулася.

– Вона покинула цей свiт, вiдправивши тебе знову до школи. Це той свiтлий бiк, який я намагаюся побачити.

– Коли вона написала заповiт?

– За кiлька мiсяцiв до того, як померла.

она нотарiально засвiдчила його у Сан-Франциско. Лишилися кiлька документiв, якi треба пiдписати. – Паттi посунула конверт на iнший бiк столу. – Грошi надiйдуть прямiсiнько на твiй рахунок, i вже у вереснi ти будеш на другому курсi Стенфорду.

Джул зняла усi грошi, коли тi надiйшли до банку, i вiдкрила новий поточний рахунок у iншому мiсцi. Вона оформила кiлька нових кредитних карток i органiзувала все таким чином, аби щомiсяця рахунки сплачувались автоматично.

Потiм вона пiшла по крамницях. Вона купила штучнi вii, основу пiд макiяж, лайнер, рум’яна, пудру, пензлики, три рiзнi помади, два види тiней i невеличку, але дорогу косметичку. Руду перуку, чорну сукню i взуття на високих пiдборах. Добре було б накупити бiльше речей, але iй треба мандрувати порожнем.

Вона скористалася своiм комп’ютером i онлайн замовила квитки на лiтак до Лос-Анджелеса, забронювала мiсцевий готель та шукала продавцiв старих автiвок у районi Лас-Вегаса. З Лондона до Лос-Анджелеса, потiм автобусом з Лос-Анджелеса до Вегаса. Звiдти на машинi до Мексики. Таким був план.

Джул продивилася документи на своему ноутбуцi. Вона переконалася, що знае всi банкiвськi номери, номери обслуговування клiентiв, паролi, номери кредитних карток i коди. Вона запам’ятала номери паспорта i водiйських прав. Потiм, однiеi ночi, щойно смерклося, вона пожбурила ноутбук i телефон у Темзу.

Повернувшись до гуртожитку, Джул написала щирого листа подяки до Паттi Соколофф на старовинному паперi для авiапошти i надiслала його. Вона спустошила свою шафку та зiбрала валiзу. Їi посвiдчення особи i документи були чiтко пiдготовленi. Дiвчина подбала про те, щоб умiстити усi своi лосьйони i засоби для волосся у маленькi пляшечки для подорожей у герметичних полiетиленових пакетах.

* * *

Джул нiколи не була у Вегасi. Вона перевдяглась у вбиральнi на автобуснiй станцii. Усе мiсце бiля раковин загарбала бiлошкiра жiнка з тачкою у вiцi десь п’ятдесяти рокiв. Вона всiлася на стiльницю i поiдала сандвiч, загорнутий у масний бiлий папiр. Бруднi чорнi легiнси обтягували вузькi стегна. Свiтло-сiре волосся було скуйовджене i сплутане. На пiдлозi валялося ii взуття – блiдо-рожевi туфлi на шпильках. Їi босi ноги, заклеенi пластирами на п’ятках, телiпалися в повiтрi.

Джул увiйшла до найбiльшоi кабiнки i покопирсалась у сумочцi. Уперше майже за рiк, вона вдягла сережки-кiльця. Джул втиснулася в сукню, яку заздалегiдь купила – коротка i чорна, а до пари – шкiряне взуття на високiй платформi. Вона дiстала руду перуку. Перука була неприродно лискучою, але колiр добре пасував до ii ластовиння. Джул дiстала косметичку, закрила сумочку i пiшла до раковини.

Жiнка, яка сидiла на стiльницi, не помiтила, що колiр волосся Джул змiнився. Вона зiм’яла упаковку вiд сандвiча та закурила сигарету.

Умiння фарбуватися Джул опанувала, дивлячись тьюторiали[14 - Навчальнi вiдео в мережi Інтернет.]. Протягом бiльшоi частини минулого року вона накладала макiяж дiвчинки з коледжу, як вона гадала: натуральний колiр шкiри, рум’яна, ненафарбованi губи, туш для вiй. Зараз вона витягла штучнi вii, зеленi тiнi, чорний лайнер, основу пiд макiяж, пензлики для контурноi корекцii, олiвець до брiв, кораловий блиск для губ.

Це не було насправдi конче необхiдним. Їй не потрiбна косметика, сукня чи взуття. Мабуть, перуки було б достатньо. Утiм, перевтiлення було гарною практикою – так вона про це думала. І iй подобалося ставати кимось iншим.

Коли Джул дофарбувала очi, жiнка заговорила:

– Дiвчино, ти працюеш?

Джул заради розваги вiдповiла з шотландським акцентом.

– Нi.

– Я маю на увазi, ти продаеш себе?

– Нi.

– Не роби цього. Це так сумно, дiвчинко.

– Я не продаю себе.

– Це ганьба, ось про що говорю.

Джул мовчала. Вона пiдкреслила вилицi.

– Я працювала так, – вела далi жiнка. Вона злiзла зi стiльницi i запхала своi побитi ноги у туфлi. – Бiльше нi сiм’i, нi грошей: так я починала, i зараз ситуацiя не змiнилась. Але це не вихiд, навiть якщо хлопцi щедрi. Мусиш знати це.

Джул натягнула зелений кардиган i взяла сумочку.

– Не турбуйтеся про мене. Зi мною все гаразд, чесно.

Волочучи сумку позаду себе, Джул попрямувала до дверей, але у незнайомих туфлях вона злегка спотикалася.

– Ти в порядку? – запитала жiнка.

– О, так.

– Інодi тяжко бути жiнкою.

– Так, це загалом вiдстiй, окрiм макiяжу, – сказала Джул. Вона штовхнула дверi i вийшла не озираючись.

* * *

Залишивши валiзу в камерi схову на автобуснiй станцii, Джул закинула на плечi величеньку сумку i впiймала таксi до Лас-Вегас-Стрiп. Вона була стомлена – не вдалося подрiмати в автобусi – й досi жила за лондонським часом.

Казино було прикрашене вогниками неону, люстрами та сяйвом iгрових автоматiв. Джул пройшла повз чоловiкiв у спортивних майках, пенсiонерiв, дiвчат, якi розважались, i велику групу бiблiотекарiв у бейджах для конференцii. Лише за двi години блукання з мiсця до мiсця вона нарештi знайшла те, що шукала.

Поруч iз iгровим автоматом з тематикою «Бетмена» стояла група жiно

ок, котрi, здавалося, напрочуд весело проводять час. Вони тримали холоднi напоi, фiолетовi й липкi. Деякi були азiатками, iншi – бiлошкiрими. Вони святкували дiвич-вечiр, i наречена була iдеальною, саме такою, яка потрiбна була Джул. Блiда, невеличка, з мiцними плечима i майже непомiтними веснянками – мабуть, iй було не бiльше, нiж двадцять три. Їi свiтло-каштанове волосся було зiбране у хвiст. На нiй була яскраво-рожева мiнi-спiдниця з бiлим поясом зi стразами, що утворювали слово «НАРЕЧЕНА». На лiвому плечi висiла маленька бiрюзова сумочка з безлiччю застiбок-блискавок. Вона стояла, спершись i пiдбадьорюючи подруг, якi грали на автоматах, i почувалася досить зручно через те, що усi навколо захоплювалися нею.

Джул наблизилася до дiвчат i заговорила на пiвденному дiалектi, як у Алабамi.

– Вибачте, чи хтось iз вас… ну цей, мiй телефон розряджений, а менi треба смснути подрузi. Востанне я бачила ii бiля сушi-бару, але потiм я почала грати i, ось, бац! Минуло три години, а вона зникла як пес у ярмарок.

Дiвчата обернулися.

Джул усмiхнулася.

– Ого, то це ви усi з боку нареченоi?

– Вона виходить замiж у суботу! – крикнула одна з жiнок, стискаючи наречену.

– Ура! – вигукнула Джул. – А як тебе звати?

– Шанна, – сказала наречена. Вони мали однаковий зрiст, але Шанна була в туфлях без пiдборiв, тому Джул трохи височила над нею.

– Шанна Дiксi, яка скоро стане Шанною Мак-Фетрiдж! – прогорланила одна з подружок.

– Ого, – мовила Джул. – А сукня в тебе е?

– Звiсно, що е, – вiдповiла Шанна.

– Це весiлля не у Вегасi, – пояснила одна з подружок, – а вiнчання у церквi.

– То звiдки ви усi? – запитала Джул.

– З Такоми. Це у Вашингтонi. Ти знаеш, де це? Ми приiхали у Вегас, щоб…

– Вони запланували для мене усi вихiднi, – сказала Шанна. – Ми прилетiли сьогоднi вранцi й вирушили до спа-салону i в салон нiгтiв. Бачиш? Менi зробили гелеве нарощення. Потiм ми навiдалися до казино, а завтра збираемося побачити бiлих тигрiв.

– А яка в тебе сукня? Я про весiльну, звiсно.

Шанна схопила Джул за руку.

– За неi можна померти. Я вiдчуваю себе принцесою, настiльки вона гарна.

– Можна на неi подивитися? Може, на телефонi? У тебе мусить бути фото, – Джул притисла долоню до губ i трохи нахилила голову. – У мене пунктик щодо весiльних суконь, розумiеш? Вiдколи я була маленькою дiвчинкою.

– Так, чорт забирай, у мене е фотографiя, – сказала Шанна. Вона розстiбнула сумочку i дiстала телефон у золотому чохлi. Усерединi пiдкладка сумки була рожевою. На днi темно-коричневий шкiряний гаманець, два тампони в пластиковiй обгортцi, пачка жувальноi гумки i губна помада.

– Дай-но гляну, – попросила Джул. Вона наблизилася, щоб подивитися в телефон Шанни.

Шанна гортала фотографii. Собака. Іржавий низ раковини. Дитина. Знову та сама дитина.

– Це мiй хлопчик, Деклан. Йому вiсiмнадцять мiсяцiв.

Якiсь дерева бiля озера.

– Ось вона.

Сукня була з вiдкритими плечима, довгою, зi складками тканини на стегнах. На свiтлинi Шанна позувала в нiй у крамницi для молодят на тлi безлiчi iнших бiлих убрань.

Джул заохала й заахала.

– Можна нареченого побачити?

– Так, хай йому трясця! Вiн типу провалив освiчення, – вiдказала Шанна. – Поклав обручку до пончика. Вiн учиться в юридичнiй школi. Менi не доведеться працювати, хiба що я сама цього захочу, – провадила вона. Говорила й говорила. Вона зупинилася на фото щасливця, що криво посмiхався.

– Потрясно симпатичний, – оголосила Джул. Рукою вона залiзла до сумочки Шанни, взяла гаманець i сунула його до себе в сумку.

– Мiй хлопець Паоло подорожуе по всьому свiту, – сказала Джул. – Зараз вiн на Фiлiппiнах. Ти можеш у це повiрити? Тому я у Вегасi зi своею подругою. Менi потрiбен хлопець, який волiе осiсти, а не вештатися свiтом, так? Якщо я хочу весiлля.

– Якщо це те, чого ти прагнеш, – заявила Шанна, – то неодмiнно цього досягнеш. Ти можеш мати що завгодно, якщо налаштуешся. Ти молишся i типу вiзуалiзуеш бажання.

– Вiзуалiзацiя, – пiдтвердила одна з подружок. – Ми ходили на той семiнар. Це справдi працюе.

– Слухайте, – мовила Джул, – я пiдiйшла до тебе через те, що хотiла запитати, чи можна скористатися твоiм мобiльником? Мiй здох. Ти не проти?

Шанна передала телефон, i Джул надiслала повiдомлення на випадковий номер: «Зустрiньмось о 10:15 у Cheesecake Factory». Вона повернула телефон Шаннi.

– Дякую. Ти будеш найгарнiшою нареченою.

– Навзаем, мила, – вiдповiла Шанна. – Одного дня, вже скоро.

Дiвчата помахали Джул. Вона махнула рукою у вiдповiдь i попрямувала до лiфтiв крiзь ряди автоматiв.

Щойно дверi лiфта зачинились i вона залишилася сама, Джул зняла перуку. Вона скинула пiдбори i витягла iз сумки спортивнi штани та слiпони. Джул натягла штани зверху на коротку чорну сукню й перевзулася. Перуку i пiдбори сховала до сумки. Вона одягла худi на блискавцi – i дверi вiдчинилися на десятому поверсi готелю.

Джул не вийшла. Коли лiфт поiхав униз, вона витягла засiб для зняття макiяжу i позбавилася накладних вiй та стерла б

иск для губ. Потiм вона вiдкрила гаманець Шанни, витягла водiйськi права, а сам гаманець кинула на пiдлогу.

Коли дверi вiдчинилися, вона була iншою людиною.

Минувши чотири казино та обстеживши шiсть ресторанiв, Джул нарештi знайшла мiсце, де замовила каву i потеревенила iз самотнiм студентом коледжу, який щойно розпочав працювати в нiчну змiну. Це мiсце являло собою копiю iдальнi в п’ятдесятi роки XX ст. Офiцiанткою була крихiтна жiночка з ластовинням i м’якими каштановими кучерями. На нiй була горошкувата сукня й строкатий фартух домогосподарки. Коли група хлопцiв напiдпитку втрутилася в розмову про пиво й бургери, Джул поклала трохи грошей на стiйку, сплативши за iжу, i потiм прослизнула на кухню. З ряду гачкiв на стiнi вона зiрвала найжiночнiший наплiчник i вийшла через заднiй вихiд до службового холу казино. Спустившись на один прогiн, вона вийшла у провулок, вдягла наплiчник i пробилася крiзь людей, що вишикувалися в чергу за чарiвним шоу.

Вiдiйшовши ще далi, вона покопирсалася в наплiчнику. У кишенi з блискавкою був паспорт на iмя Аделаiди Бель Перрi, двадцяти одного року.

Це був вдалий вибiр. Джул гадала, що iй доведеться довгенько попрацювати, щоб дiстати паспорт. Однак iй стало шкода Аделаiду, тому, витягнувши паспорт, вона вiднесла наплiчник до бюро знахiдок.

Повернувшись на Лас-Вегас-Стрiп, Джул знайшла крамницю з перуками та двi крамницi одягу. Вона придбала вдосталь речей, i на ранок устигла ще двiчi побувати в казино. У хвилястiй перуцi блондинки та з помаранчевою губною помадою вона здобула посвiдчення Дакоти Плезенс, зрiст – метр п’ятдесят вiсiм. У чорнiй перуцi та срiблястiй куртцi вона здобула паспорт Доротеi фон Шнелль iз Нiмеччини, метр шiстдесят.

О восьмiй годинi ранку Джул верталась у спортивках та слiпонах iз чистим обличчям. Вона взяла таксi до готелю «Рiо» i пiднялася лiфтом на дах. Вона прочитала про «VooDoo Lounge», що розташовувався на п’ятдесят першому поверсi.

Коли бiй закiнчувався, коли вiн залишаеться жити, щоб наступного дня знову битися, величний бiлошкiрий гетеросексуальний герой бойовика пiдiймаеться високо над мiстом кудись, де е краевид. Залiзна Людина, Людина-Павук, Бетмен, Росомаха, Джейсон Борн, Джеймс Бонд – усi вони так чинять. Герой пильно вдивляеться у бiль i красу, поеднанi в мерехтливих вогнях мегаполiса. Вiн мiркуе про свою особливу мiсiю, про своi унiкальнi таланти, про власну силу, свое дивне, жорстоке життя й усi жертви, якi вiн приносить, щоб жити ним.

Рано-вранцi «VooDoo Lounge» являв собою не бiльше нiж цементну покрiвлю даху, вкриту червоними i чорними диванами. Стiльцi були у формi величезних рук. Над дахом вигиналися сходи. Вiдвiдувачi мали змогу вилiзти на них, аби краще бачити Лас-Вегас-Стрiп унизу. Для дiвчат-танцiвниць розмiстили двi-три клiтки, але у залi, окрiм прибиральника, нiкого не було. Вiн пiдняв брови, коли увiйшла Джул.

– Я просто хочу подивитися, – сказала вона. – Вiд мене не буде жодноi шкоди, присягаюся.

– Звичайно, не буде, – вiдповiв вiн. – Уперед. А я прибиратиму.

Джул пiднялася сходами на самiсiнький верх i пильно подивилася на мiсто. Вона подумала про усi тi життя, якi тривали там, унизу. Люди купували зубну пасту, сперечалися, купляли яйця, вертаючись додому з роботи. Вони жили своiм життям в оточеннi всього цього блиску i неону, щасливо гадаючи, що вiд маленьких привабливих жiнок не буде нiякоi шкоди.

* * *

Три роки тому Джульеттi Вест Вiльямс виповнилося п’ятнадцять. Вона була у галереi iгрових автоматiв, великiй, блискучiй, новiй i з кондицiонованим повiтрям. Вона набирала бали у вiйнушцi, але коли стрiляла, не влучила i програла, тому що двое хлопчакiв з ii школи пiдiйшли ззаду та стиснули ii груди. Кожен зi свого боку.

Джульетта рiзко вдарила одного хлопця лiктем у м’який живiт, потiм розвернулася та всiею вагою наступила йому на ногу i загатила колiном у пах.

Уперше вона вдарила когось за межами занять iз бойових мистецтв. Уперше iй довелося.

Гаразд, нагальноi потреби в цьому не було. Вона хотiла. Їй сподобалось.

Коли цей хлопчик, кашляючи, нахилився вперед, Джул повернулася i ляснула iншого по обличчю тильним боком долонi. Його голова вiдкинулась назад, тож Джул смикнула хлопця за футболку i прокричала у його жирне вухо: «Я не твоя власнiсть, щоб торкатися!»

Їй кортiло побачити страх на обличчi цього хлопчика, побачити, як його друг скрутиться на сусiднiй лавочцi. У школi цi двое завжди поводилися зухвало, нiчого не боялися.

Прищавий працiвник галереi пiдiйшов i вхопив Джульетту за руку.

– Тут не можна битися, мiс. Боюся, вам доведеться пiти.

– Ти хапаеш мою руку? – запитала Джул. – Проте я не хочу, щоб ти хапав мене.

Вiн швидко вiдпустив руку.

Вiн боявся Джул.

Вiн був на шiсть дюймiв вищий вiд неi i принаймнi на три роки старший. Вiн був дорослою людиною, i вiн боявся ii.

Їй це подобалося.

Джульетта вийшла з галереi. Вона не хвилювалася, що хлопцi рушать за нею. Їй здавалося, що вона в кiно. Вона не знала, що може подбати про себе таким чином

не знала, що сила, яку вона зрощувала на заняттях i в тренажернiй залi, дасть плоди. Вона зрозумiла, що сама собi створила зброю. Можливо, саме це вона i збиралася зробити.

Джул мала той самий вигляд, як i всi, але пiсля цього побачила свiт по-iншому. Бути фiзично сильною жiнкою – це вже щось. Якщо тебе важко поранити, то ти можеш iти куди завгодно й робити що завгодно.

Кiлькома поверхами нижче, у передпокоi готелю «Рiо», Джул побачила покоiвку, яка штовхала вiзок. Сорок доларiв на чай – i в неi з’явилася кiмната, в якiй можна поспати до пiв на четверту. Час реестрацii розпочинався о четвертiй годинi дня.

Ще одна нiч здобування гаманцiв, iще одна нагода вiдiспатись – i Джул вже могла купити непримiтну стару автiвку в зачуханого типа на стоянцi. Вона сплатила готiвкою. Джул забрала свiй багаж iз автовокзалу i заховала додатковi посвiдчення вглиб у пiдкладку гетчбеку.

Вона проiхала через кордон до Мексики з паспортом Аделаiди Бель Перрi.

16. ОСТАННЯ НЕДIЛЯ ЛЮТОГО 2017 РОКУ. ЛОНДОН

За три мiсяцi до прибуття Джул у Мексику, на ii диванi Форрест Смiт-Мартiн трощив маленькi морквинки своiми бiлоснiжними рiвними зубами. Вiн уже п’ять дiб ночував у ii лондонський квартирi.

Форрест – це колишнiй хлопець Іммi. Вiн завжди поводив себе так, нiби не вiрив жодному слову Джул. Якщо вона сказала, що iй подобаеться лохина, то вiн пiднiмав брови, нiби мав великi сумнiви щодо цього. Якщо вона казала, що Іммi вилетiла до Парижа, вiн розпитував ii про те, де саме зупинилась Іммi. Через нього Джул почувалася незатишно.

Блiдий i худий Форрест належав до категорii сухорлявих чоловiкiв, яким незручно поруч iз жiнками, мускулистiшими за них. Його суглоби здавалися кволими, а тканий браслет на лiвицi виглядав брудним. Вiн вивчав свiтову лiтературу в Єльському унiверситетi. Йому подобалося, щоб люди знали про те, що вiн там вчиться, тому й часто згадував про цей унiверситет у розмовах. Вiн носив маленькi окуляри, вiдпускав бороду, що нiколи не проростала, а довге волосся збирав у чоловiчий пучок на макiвцi. Йому було двадцять два роки, i вiн працював над своiм романом.

Просто зараз вiн читав книжку, перекладену з французькоi мови. Альбер Камю. Вiн вимовляв як Каму. Вiн не просто сидiв на диванi, а лежав, спершись на лiкоть, у футболцi й шортах-боксерах.

Форрест був у квартирi через смерть Іммi. Вiн сказав, що хоче спати на розкладному диванi в кiмнатi, щоб бути поруч iз речами Імоджен. Не раз Джул бачила, як вiн витягае одяг Іммi з шафи i нюхае його. Кiлька разiв вiн вивiшував речi з вiконних рам. Вiн знайшов старi книжки Імоджен – раннi видання «Ярмарку марнославства» та iншi романи вiкторiанськоi епохи – i звалив iх у купу бiля свого лiжка, нiбито йому треба було iх побачити, перш нiж заснути. Потiм вiн пiдняв сидiння унiтазу.

Форрест i Джул розбиралися зi смертю Іммi з цього кiнця Лондона. Гiл i Паттi застрягли в Нью-Йорку через недугу Гiла. Подружжю Соколофф удалося прибрати iнформацiю про самогубство з усiх газет. Вони сказали, що не хочуть публiчностi, та, за словами полiцii, у цьому не було жодного порушення. Попри те що тiло Імоджен не знайдено, нiхто не сумнiвався, що сталося. Іммi залишила записку в хлiбницi.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

фут – 30,48 см. (Тут i далi прим. перекл., якщо не вказано iнше.)

2

У США уявлення про «вежу зi слоновоi кiстки» пов’язане з критикою унiверситетiв (особливо тих, що входять до «Лiги плюща») та академiчноi елiти в цiлому за зневажливе ставлення до «профанiв», снобiзм i замкнутiсть.

3

Грошi, якi надали чи позичили в унiверситетi або коледжi студенту, який не в змозi оплатити повну вартiсть своеi освiти.

4

Вигаданий усесвiт, у якому вiдбуваються комiкснi iсторii, якi видае компанiя Marvel Comics.

5

Коротка зачiска.

6

Гумове взуття на кшталт капцiв.

7

Маскувальний засiб, коректор, що приховуе дрiбнi вади на обличчi, пiгментнi плями, прищi, почервонiння, мiшки пiд очима, мiмiчнi зморшки.

8

Прийом дiвчаток 12 рокiв у дорослу юдаiстську спiльноту.

9

Повiсть про подii в життi маленькоi дiвчинки, що живе пiд опiкою свого дiда у швейцарських Альпах, автор Йоганна Шпiрi.

10

Класичний дитячий роман англiйськоi письменницi Френсiс Елiзи Годгсон Бернет.

11

Роман-бестселер американськоi письменницi Елеонор Портер.

12

Останнiй завершений роман Чарлза Дiккенса.

13

Ресторан британськоi кухнi.

14

Навчальнi вiдео в мережi Інтернет.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить