Знищ мене
Тагере Мафi

Знищ мене #1
Свiт змiнився. Хоча йому як i ранiше байдуже до звичайних людей. Таких, як сiмнадцятирiчна Джульетта. Щоправда, стосовно ii нормальностi можна посперечатися: вона вмiе вбивати дотиком. Цей дар став для дiвчини прокляттям. Вона – iдеальна зброя, якою так мрiють заволодiти спецслужби. Але дiвчина вперто вiдмовляеться ставати знаряддям убивства в чиiхось руках. Тому тi, хто прагне використати ii, вдаються до брудних манiпуляцiй: у камеру до дiвчини саджають друга ii дитинства, Адама. Проте все йде не за планом. Бо цi двое вирiшують здiйснити дещо божевiльне i смертельно небезпечне…

Тагере Мафi

Знищ мене

Моiм батькам i чоловiковi,

бо, коли я сказала, що хочу торкнутися Мiсяця, ви взяли мене за руку, мiцно пригорнули й навчили лiтати

* * *

Стежини двi, що розiйшлись за гаем…

І проясниться враз життя мое! —

А що, коли б я першою пiшов?

А що, коли б я щастя там знайшов?…

    Роберт Фрост. Необрана стежина [1 - Переклад Вiкторii Івченко. (Прим. перекл.)]

Один

264 днi повноi iзоляцii.

Зi мною лише маленький записник, зламана ручка й числа, якi я ще пам’ятаю. Вiкно, чотири стiни. Шiстнадцять квадратних футiв простору. Двадцять шiсть лiтер алфавiту, жодну з яких я не вимовляла вже 264 днi.

Вiдтодi, як я бачила iншу людину, минуло 6336 годин. Вони повiдомили: «У тебе буде

сусiд».

Вони повiдомили: «

За гарну поведiнку».

Вони повiдомили: «

Ти бiльше не будеш iзольована».

Вони – прихвоснi «Вiдродження». Це органiзацiя, що мала б допомагати нашому приреченому суспiльству. Цi люди забрали мене з батькiвського дому й зачинили в дурцi за те, чого я не можу контролювати. Нiкого не гребе, що я не усвiдомлювала, на що здатна. Не розумiла, що роблю.

Навiть не уявляю, де я.

Лише пам’ятаю, що мене прикували до сидiння наручниками й привезли сюди в бiлому фургонi, який був у дорозi 6 годин 37 хвилин. Пригадую, мене прив’язували до стiльця.

Я не плакала, коли мене забирали.

Я знаю, небеса щодня опускаються трохи нижче.

Десь за моiм вiкном сонце опускаеться в океан, бризкаючи багряним, червоним, жовтим й оранжевим. Мiльйони листочкiв на сотнях рiзних гiлок колишуться вiд вiтру, вони тремтять в оманливiй надii вiдлетiти на свободу. Порив вiтру обiрве iхнi засохлi крила, лише щоб жбурнути додолу пiд ноги солдатам, у яких база тут поблизу.

Науковцi кажуть, дерев уже не так багато, як ранiше. Вони говорять, колись трава була зеленiшою. Хмари – бiлiшими. Тодi сонце завжди свiтило так, як треба. Але в мене про тi часи смутнi спогади. Я не дуже багато пам’ятаю з того, що було колись. Єдине iснування, добре менi вiдоме, – це вiдлуння колишнього. Я притискаю свою долоню до невеликоi скляноi шибки й вiдчуваю знайому прохолоду. Ми тут самотнi, ми обое iснуемо, бо нема чогось iще.

Беру свою майже виписану ручку, у нiй залишилося дуже мало чорнила, яке я навчилася розподiляти на кожен день, i дивлюся на неi. Передумую. Облишаю спроби щось записати. Мати однокамерницю, напевно, добре. Говорити до живоi людини простiше. Я треную свiй голос, розтягую губи, промовляючи знайомi слова, що видаються моему ротовi незнайомими. Тренуюся цiлий день.

Здивована, що пам’ятаю, як говорити.

Я скручую свiй маленький записник у м’ячика i жбурляю його в стiну. Сиджу на цих ледь прикритих тканиною пружинах, де змушена спати. Чекаю. Кидаю м’ячика туди-сюди й чекаю. Чекаю надто довго й засинаю.

Я розплющую очi й бачу перед собою пару очей, пару вуст, пару вух i пару брiв.

Я придушую крик, порух негайно тiкати, жах паралiзуе моi кiнцiвки.

– Ти хло-о-о-о…

– А ти дiвчинка, – вiн пiднiмае одну брову. Вiдсуваеться вiд мого обличчя. Вишкiрюеться, не усмiхаючись; мiй погляд, сповнений безнадii й жаху, лине до дверей, якi я намагалася вiдчинити вже стiльки разiв, що втратила й лiк. Вони кинули до мене хлопця. Хлопця.

Господи.

Вони намагаються мене вбити.

Вони роблять це навмисно.

Щоб катувати мене, щоб знущатися з мене, щоб не давати менi спати ночами. Його оголенi до лiктя руки повнiстю вкритi татуюваннями. На бровi бракуе кiльця. Напевно, вони забрали. Темно-синi очi, темно-каштанове волосся, крута лiнiя щелепи, струнке, треноване тiло.

Небезпечний. Страшний. Вiн мене лякае.

Вiн регоче, а я зiстрибую з лiжка й забиваюся в куток. Вiн роздивляеться мiзерну подушку на вiльному лiжку, що цього ранку з’явилося в камерi. Матрац i заяложена ковдра сягають хiба половини його тiла. Вiн кидае оком на мое лiжко. Потiм на свое. Однiею рукою зсувае iх разом. Ногою попихае два металевi каркаси на свою половину кiмнати. Простягаеться на двох матрацах, пiдкладае мою подушку собi пiд спину. Я починаю тремтiти.

Закушую губу й вiдповзаю в темний куток.

Вiн украв мое лiжко, мою ковдру й мою подушку.

У мене залишилася тiльки пiдлога.

Тепер я матиму лише пiдлогу.

Я нiколи не зможу забрати своi речi назад, бо надто налякана, просто паралiзована страхом, у мене параноя.

– Тож, що з тобою сталося? Ти очманiла? Тому ти тут?

– 

Вiн пiдводиться, щоб роздивитися мое обличчя. Знову регоче.

– Я не збираюся тебе кривдити.

Я не вiрю йому.

– Як тебе звати? – питае вiн.

Я чую, як вiн роздратовано зiтхае. Чую, як вiн крутиться на цьому лiжку, половина з якого колись була моею. Я не сплю цiлу нiч. Моi колiна пiдтягнутi до пiдборiддя, руки мiцно охоплюють мое нiкчемне тiло, а мое довге каштанове волосся – едина перепона мiж нами.

Я не спатиму.

Я не можу спати.

Я не можу знову чути цi крики.

Два

Пахне ранковим дощем.

У кiмнатi важкий дух мокрого каменю й розритого грунту; повiтря сире й наповнене запахами землi. Я глибоко вдихаю й навшпиньки пiдходжу до вiкна, лише щоб притиснутися носом до холодноi поверхнi. Щоб вiдчути свiй подих на склi. Заплющити очi й послухати м’яке накрапання, що пробиваеться крiзь вiтер. Дощовi краплi – мое едине нагадування про те, що у хмар б’еться серце. Що в мене також б’еться серце.

Я завжди думаю про краплi.

Я думаю, як вони падають додолу, збиваючи п’яти, ламаючи ноги, чому вони забувають парашути, стрибаючи з неба назустрiч непевнiй долi. Немов хтось витрушуе своi кишенi над землею i йому, цьому комусь, однаково, де падае iхнiй вмiст, йому однаково, що краплини луснуть, коли вдаряться об землю, що вони розiб’ються, впавши додолу, що люди проклинають тi днi, коли краплини наважуються постукати в iхнi дверi.

Я – краплина дощу.

З вiкна я бачу, що ми недалеко вiд гiр i, безумовно, десь бiля води, але тепер усюди бiля води. Я лише не знаю, на якому ми боцi. До якого напрямку повернутi. Я мружусь у вранiшньому свiтлi. Хтось знову пiдняв сонце i приколов його на небi, але щодня воно опускаеться трохи нижче, нiж напередоднi. Сонце немов не надто уважнi батьки, якi помiчають лише те, що видно. Воно нiколи не бачить, як його вiдсутнiсть змiнюе людей. Як у темрявi ми стаемо iншими.

Раптове шарудiння означае, що однокамерник прокинувся. Я обертаюся, немов мене знову застали за крадiжкою iжi. Це сталося лише раз, i батьки не повiрили, коли я сказала, що крала не для себе, що намагаюся врятувати вуличних кiшок за рогом, але батьки не могли й подумати, що я аж такою мiрою людина, щоб турбуватися про якесь кошеня. Тiльки не я. Не

така, як я. Надалi вони нiколи не вiрили тому, що я говорила. Саме тому я тут.

Мiй однокамерник розглядае мене. Вiн спав повнiстю одягнений. На ньому темно-синя футболка й солдатськi штани кольору хакi, заправленi в чорнi черевики до гомiлок.

Дрантя прикривае моi кiстки, троянди пломенiють на обличчi.

Вiн розглядае мое тiло, його погляд повзе так повiльно, що змушуе мое серце калатати. Я ловлю трояндовi пелюстки, коли вони опадають з моiх щiк, пливуть навколо мене, видаючи мое нiкчемне боягузтво.

Я хочу сказати: перестань дивитися на мене.

Перестань торкатися мене своiм поглядом, тримай своi руки при собi, будь ласка, будь ласка, будь ласка.

– Як тебе звати?

Порух його голови розколюе землю навпiл.

Я завмираю. Моргаю й затамовую дух.

Вiн поворухнувся, i моi очi розлiтаються на тисячi шматкiв, що рикошетять по кiмнатi, полюючи на мiльйони образiв, мiльйони митей, застиглих у часi. Поступово мерехтiння картинок припиняеться; нагло зупиненi в мертвому просторi спогади перетворюються на сумнiви, вихор спогадiв-сумнiвiв крае мою душу.

.

Один рiзкий подих – i я повертаюсь назад у реальнiсть.

– Чому ти тут? – запитую я в трiщин бетонноi стiни. 14 трiщин на 4 стiнах тисячi вiдтiнкiв сiрого. Пiдлога, стеля – усе з однiеi брили каменя. Убогi каркаси лiжок, зваренi зi старих водопровiдних труб. Маленький квадрат вiконця: скло надто товсте, його не розiб’еш. Моi сподiвання вичерпано. Перед очима все пливе, вони болять. Пальцi поволi скрадаються холодною пiдлогою. Я сиджу на пiдлозi, тут смердить кригою, металом i брудом.

Мiй однокамерник навпроти, вiн пiдiгнув ноги пiд себе, немов його черевики занадто блискучi для цього мiсця.

– Ти боiшся мене, – байдуже кидае вiн.

Моi пальцi стискаються в кулаки.

– Боюсь, ти помиляешся.

Можливо, я й брешу, але це не його справа.

Вiн пирхае, i вiдлуння зависае в мертвому повiтрi помiж нами. Я не повертаю голови. Не вiдповiдаю на погляд, що свердлить мене до кiсток. Я хапаю зужитий кисень камери й зiтхаю. У мене в горлi застрягло щось знайоме, щось, що я вже навчилася ковтати.

Двiчi стукнули у дверi, i я опановую себе. Вiн негайно пiдводиться.

– Нiхто не прийде, – повiдомляю я. – Це лише снiданок. 264 снiданки, i я досi не знаю, з чого вони зробленi. Ця бовтанина завжди смердить так, немов туди напхали забагато хiмii; безформний кусень, що постiйно впадае в крайнощi. Інодi вiн надто солодкий, iнодi надто солоний, але завжди смакуе огидно.

Найчастiше я надто голодна, щоб помiчати рiзницю.

Я чую, як вiн якусь мить вагаеться, перед тим як попрямувати до дверей. Вiн вiдчиняе невеликий отвiр, визирае через нього у свiт, якого бiльше не iснуе.

– Чорт! –

днокамерник майже перекидае тацю, просунувши ii через отвiр, i прикладае долоню до сорочки. – Чорт, чорт!

Стискае пальцi в мiцний кулак i скрегоче зубами. Вiн обпiк руку. Я попередила б його, якби вiн тiльки мене слухав.

– Потрiбно почекати три хвилини, перед тим як торкатися тацi, – повiдомляю я стiну. І не дивлюся на ледь помiтнi шрами, що вкривають моi маленькi руки, – слiди опiкiв, про якi нiкому було мене попередити. – Думаю, вони роблять це навмисно, – додаю спокiйно.

– О, так сьогоднi панна заговорила?

Здаеться, вiн сердитий. Його очi спалахують перед тим, як вiн вiдводить iх, i я розумiю, що, напевно, вiн бiльше збентежений, нiж лютий. Це ж крутий хлопець. Надто крутий, щоб робити дурнi помилки перед дiвчиськом. Надто крутий, щоб виказувати свiй бiль.

Я стискаю вуста й дивлюся на маленький квадрат, який вони називають вiкном. Тварин залишилося небагато, але я чула розповiдi про птахiв, що вмiють лiтати. Можливо, одного дня я побачу таку пташку. Тепер частенько верзуть абищо, але за останнi кiлька рокiв я чула, i не вiд одного, що вони справдi бачили пташку, яка летiла. Тож я дивлюся у вiкно.

Сьогоднi буде пташка. Вона буде бiлою з золотавими, схожими на корону пiр’iнами на голiвцi.

Вона летiтиме. Сьогоднi буде пташка. Сьогоднi буде… Його рука.

На менi.

Два кiнчики

двох пальцiв ледь торкаються мого вкритого одягом плеча менше нiж на секунду, i кожен м’яз, кожна жилка мого тiла дзвенять вiд напруги, зв’язуються у вузли, що стискають хребта. Я стою дуже спокiйно. Я не рухаюся. Я не дихаю. Можливо, якщо я нiколи не рухатимуся, це вiдчуття залишиться назавжди.

Інодi менi здаеться, що самотнiсть усерединi мене ось-ось почне сочитися через шкiру, а iнодi я не певна, чи ридання, крик або смiх до iстерики щось вирiшать. Інодi мене доводить до вiдчаю потреба торкатись i щоб торкалися мене, i вiдчуваю, що майже напевно я зiрвуся в прiрву альтернативного всесвiту, звiдки вже нiхто мене не витягне.

Здаеться, це цiлком можливо.

Я волала роками, i нiхто нiколи мене не чув.

– Хiба ти не голодна? – його голос тепер спокiйнiший, навiть трохи стурбований.

– Нi.

Це слово злiтае з моiх вуст, воно лише трохи голоснiше за обiрваний подих; i я обертаюся. Не маю цього робити, але роблю, i вiн дивиться на мене. Розглядае мене. Його вуста ледь розтуленi, руки-ноги пiдiбранi, а вii опускаються, ховаючи збентеження.

Щось б’е мене в шлунок.

Його очi. Щось не так з його очима.

Я закриваю свiт. Замикаю його. Повернути ключ так важко. Темрява ховае мене у своiх складках.

– Гей…

Моi очi рiзко розплющуються. Цi два розбитих вiкна у зовнiшнiй свiт наповнюють мiй рот битими скалками скла.

– Що таке? – йому не вдаеться зробити так, щоб голос звучав рiвно, тривожна спроба здаватися апатичним зазнала невдачi.

Я концентруюся на прозорому квадратi, що вклинився мiж мною та моею свободою. Я хочу розбити це конкретне буття, перетворити його на небуття. Я хочу бути бiльшою, кращою, сильнiшою.

.

Я хочу бути пташкою, що полетить геть.

– Що ти пишеш? – однокамерник знову говорить.

– Чому ти не вiдповiдаеш менi?

Вiн надто близько. Надто близько. Надто близько. Нiхто нiколи не був достатньо близько.

Я притлумлюю подих i чекаю, доки вiн вiдiйде, як усi iншi в моему життi. Концентруюся на вiкнi й обiцянцi того, що може статися. Обiцянцi чогось величного, чогось бiльшого, якоiсь причини, чому це божевiлля заполонило моi кiстки, якогось пояснення, чому я не можу зробити хоч щось, не зруйнувавши всього. Буде пташка. Вона буде бiла з золотавими, схожими на корону пiр’iнами на голiвцi. Вона летiтиме. Буде пташка. Вона буде…

– Гей…

– Ти не можеш мене торкатися, – шепочу я. Брешу. Цього я не говорю йому. Вiн може мене торкатися, цього я не скажу йому нiколи. Будь ласка, торкайся мене, це те, що я хочу йому сказати.

Але дещо трапляеться з людьми, якi мене торкаються. Дивнi речi. Поганi речi.

Смертельнi.

Я не пригадую тепла обiймiв. Моi руки ломить вiд криги самотностi. Рiдна мати не могла пригорнути мене. Батько нiколи не грiв моiх змерзлих рук. Я живу у свiтi порожнечi.

Привiт.

Свiте.

Ти забудеш мене.

Стук, стук.

Однокамерник пiдстрибуе.

Час брати душ.

Три

Дверi вiдчиняються в безодню.

Там немае нi кольору, нi свiтла, нi обiцянки чогось iншого, крiм жаху на iншому боцi. Нi слiв. Нi напрямку. Просто вiдчиненi дверi, якi щоразу означають одне й те саме.

У мого однокамерника е питання.

– Що за чорт? – вiн переводить очi вiд мене на цю iлюзiю втечi. – Вони нас вiдпускають?

– Час до душу.

– До душу? – Його голос уже не такий жвавий, але ще досi допитливий.

– У нас небагато часу, – кажу я йому. – Нам потрiбно поспiшати.

– Чекай, що?

Вiн тягнеться до моеi руки, але я вислизаю.

– Але там немае свiтла, навiть не видно, куди йти…

– Швидко. – Я фокусую свiй погляд на пiдлозi. – Тримайся за край моеi сорочки.

– Про щ

ти говориш…

На вiддалi лунае сирена. За секунду гудiння вже ближче. Скоро вся камера вiбруватиме вiд попередження, а дверi знову зачиняться. Я хапаю його за сорочку й витягую в темряву за собою.

– Не. Говори. Нiчого.

– Ал…

– Нiчого, – сичу я. Тягну його за сорочку i веду за собою, у темрявi намацуючи шлях лабiринтами цiеi дурки.

Це в’язниця. Вони нас майже не годують, i ми бачимо одне одного лише в рiдкiсних спалахах свiтла, що пробиваються крiзь склянi щiлини, якi тут вважаються вiкнами. Ночi позначенi криками й надривними зiтханнями, стогонами й змученими зойками, звуками того, як ламаються кiстки й роздираеться плоть, а чи робиться це з примусу чи з власноi волi – цього я нiколи не дiзнаюся. Першi три мiсяцi менi складав компанiю сморiд власного тiла. Нiхто нiколи не говорив менi, де розташовуються ванни й душi. Нiхто нiколи не показував менi, як працюе ця система. Нiхто нiколи не говорить до тебе, хiба що вони повiдомляють щось погане. Нiхто тебе не торкаеться. Хлопцi й дiвчата нiколи не перетинаються.

До вчора.

Це не може бути випадковiсть.

Моi очi починають звикати до цiеi штучноi ночi. Пальцi намацують шлях через шорсткi коридори, а однокамерник не промовляе нi слова. Я майже пишаюся ним. Вiн приблизно на фут вищий за мене, його тiло мiцне, тверде, м’язисте й струнке, як i мае бути в когось мого вiку. Свiт ще не зламав його. Отака неусвiдомлена свобода.

– Що…

Я трохи сильнiше тягну його за сорочку, щоб утримати вiд зайвих розмов. Ми ще не пройшли коридор. Почуваюся дивно, немов захищаю його, цю людину, яка, напевно, може подужати мене двома пальцями. Вiн поки що не розумiе, що легковажнiсть робить його вразливим. Вiн не усвiдомлюе, що вони можуть убити його без причини.

Я вирiшила не боятися його. Я вирiшила, що його вчинки бiльше дивацтво, нiж справжня загроза.

Колись я знала хлопця з такими ж блакитними очима, i спогади не дозволяють менi ненавидiти його.

Можливо, я хочу мати друга.

Ще шiсть футiв – i стiна стае не шорсткою, а гладенькою, i ми повертаемо праворуч. Два фути вiльного простору, доки ми сягаемо дерев’яних дверей зi зламаною ручкою, з яких стирчить купа скалок. Перечекаемо три удари серця, щоб упевнитися, що ми самi. Один фут уперед до внутрiшнiх дверей. Один обережний оберт на мiсцi, без мети, просто, щоб зорiентуватися.

– Сюди, – шепочу я.

Я тягну його повз ряди душiв i нишпорю по пiдлозi, щоб знайти шматочок мила бiля стокiв. Я знаходжу два шматки, один вдвiчi бiльший за другий.

– Простягни руку, – говорю я в темряву. – Воно слизьке.

Не впусти. Мила небагато, сьогоднi нам пощастило.

Кiлька секунд вiн нiчого не вiдповiдае, i я починаю хвилюватися.

– Ти ще тут? – менi спадае на думку: а раптом це пастка? Такий план. Раптом його прислали вбити мене в мороцi цього тiсного закутка? Я нiколи насправдi не знала, що вони збираються робити зi мною в дурцi, я не знала, чи iзолювати мене для них достатньо, але я завжди припускала, що вони будь-якоi митi можуть мене прикiнчити. Це здаеться дуже ймовiрним.

Не можу сказати, що я на це не заслуговую.

Я тут за те, чого нiколи не хотiла скоiти, але, здаеться, нiкого не турбуе, що то був нещасний випадок.

Я не чую, щоб десь лилася вода з душу, i мое серце завмерло. Тут рiдко бувае людно, але зазвичай хоч хтось та е, один чи двое. Я зробила висновок, що мешканцi моеi дурки або справдi божевiльнi й не можуть дiйти до душу, або iм плювати на власну гiгiену.

Я важко ковтаю слину.

– Як тебе звати? – його голос розколюе повiтря й припиняе мiй потiк свiдомостi. Я чую, що вiн дихае набагато ближче, нiж був до цього. Мое серце шаленiе; не знаю чому, але я просто не можу це контролювати.

– Чому ти не скажеш свого iменi?

– Твоя долоня розкрита? – запитую я. У ротi пересохло, а голос хрипкий.

Вiн обережно подаеться вперед, i я майже боюся дихати. Його пальцi тягнуться по зношенiй тканинi одягу, який менi нiколи не належав, i менi вдаеться видихнути. Доки вiн не торкаеться моеi шкiри. Доки вiн не торкаеться моеi шкiри. Це, здаеться, мае бути таемницею.

Моя зношена футболка пралася в жорсткiй водi цiеi установи стiльки разiв, що вона немов тоненький мiшок на моiй шкiрi.

Я перекидаю йому в руку бiльший шматок мила й навшпиньки вiдходжу назад.

– Я ввiмкну для тебе душ, – обережно пояснюю я, намагаючись не пiдвищити голос, щоб не почули iншi.

– Що менi робити з одягом? – його тiло досi надто близько до мене.

Я тисячу разiв клiпаю в темрявi.

– Потрiбно його зняти.

Вiн тихо смiеться, це чимось схоже на вдоволене зiтхання.

– Нi, це я знаю. Я маю на увазi, що менi робити з ним, доки я в душi?

– Намагайся його не намочити.

Вiн глибоко зiтхае.

– Скiльки в нас часу?

– Двi хвилини.

– Господи Ісусе, чому ти не сказала, що…

Я вiдкриваю його душ одночасно з моiм, i цi скарги поглинае звук розхитаних кранiв, схожий на розрив кулi.

Моi рухи механiчнi. Я робила це стiльки разiв, що вже запам’ятала найефективнiший сп

сiб помитися й розподiлити мило по шкiрi так, щоб вистачило й на волосся. Тут немае рушникiв, тож фокус полягае в тому, щоб не надто змокнути. Якщо все-таки це станеться, то так повнiстю й не висохнеш i наступний тиждень помиратимеш вiд застуди. Кому-кому, а менi це добре вiдомо. Через 90 секунд я вiдтискаю свое волосся й знову одягаю свiй зношений одяг. Тенiснi туфлi – моя едина рiч, що ще гарно збереглася. Ми тут небагато ходимо.

Однокамерник слiдуе за мною майже вiдразу. Я iз задоволенням вiдзначаю, що вiн швидко вчиться.

– Тримайся за край моеi сорочки, – iнструктую я. – Нам потрiбно поспiшати.

Його пальцi легенько торкаються моеi спини, i я закушую губу, щоб притлумити стогiн. Майже зупиняюся. Нiхто нiколи не клав руки близько до мого тiла.

Менi потрiбно поспiшати вперед, тож його пальцi вiдтягуе назад. Вiн перечепився за щось, намагаючись встигнути за мною.

Коли ми нарештi знову зачиненi в чотирьох стiнах клаустрофобii, однокамерник не припиняе дивитися на мене. Я скручуюся в кутку. Моi лiжко, ковдра й подушка досi в нього. Я пробачаю йому його невiгластво, але, можливо, до дружби нам ще далеко. Можливо, я поквапилася допомогти йому. Можливо, вiн тут лише для того, щоб принизити мене. Але якщо я не зiгрiюся, то захворiю. Мое волосся досi вологе, а ковдра, у яку я звичайно його загортаю, на його боцi кiмнати. Можливо, я досi боюся його.

Я надто рiзко вдихаю, надто швидко роззираюся в тьмяному свiтлi дня. Однокамерник накидае двi ковдри на моi плечi.

Одну мою.

Одну свою.

– Вибач, я повiвся як козел, – шепоче вiн до стiни. Вiн не торкаеться мене, i я

рада, що вiн цього не робить.

Вiн не повинен цього робити. Нiхто не повинен мене торкатися.

– Я Адам, – повiльно промовляе вiн. Вiдходить вiд мене i починае давати лад у кiмнатi. Однiею рукою вiн штовхае лiжко на мою половину.

Адам.

Таке гарне iм’я. У мого однокамерника гарне iм’я.

Це iм’я менi завжди подобалося, але я не можу пригадати чому. Не гаючи часу, я залажу на ледь прикритi пружини мого матраца, я така виснажена, що навiть не вiдчуваю, як метал впиваеться в мою шкiру. Я не спала 24 години. Адам – гарне iм’я, це все, про що я можу думати, перш нiж втома здолае мое тiло.

Чотири

Я не божевiльна.

Жах розривае моi повiки.

Тiло вкрите холодним потом, мозок плавае на хвилях вiдлуння болю. Перед очима йдуть кола, розчиняючись у темрявi. Я навiть не уявляю, скiльки проспала. Я не уявляю, чи моi марення налякали однокамерника. Інодi я голосно кричу ввi снi.

Адам дивиться на мене.

Я важко дихаю, менi вдаеться пiдвестися. Натягую ковдри на тiло й усвiдомлюю, що забрала його едину надiю зiгрiтися. Менi чомусь навiть не спадало на думку, що вiн може замерзнути так само, як i я. Я тремчу, але його силует на тлi темряви непорушний.

Говорити нiчого.

– Тут нiколи не припиняються крики, чи як?

– Нi, – безглуздо вiдповiдаю я. Трохи червонiю i рада, що надто темно, щоб вiн це помiтив. Вiн мав чути моi крики.

Інодi здаеться, що менi краще нiколи не спати. Інодi здаеться, якщо я залишатимуся дуже-дуже спокiйною, якщо зовсiм не рухатимуся, щось змiниться. Може, якщо замру я, замре й бiль. Я не зрушу й на дюйм.

Якщо завмерти, не станеться нiчого поганого.

– З тобою все гаразд? – в Адама стурбований голос. Я роздивляюся його стиснутi кулаки, насуплене чоло, напружену щелепу. Це та сама людина, що вчора вiдiбрала мое лiжко й ковдру i яка зосталася без ковдри сьогоднi. Такий зухвалий i безтурботний лише кiлька годин тому; такий дбайливий i прибитий зараз. Мене лякае, що це мiсце так швидко його ламае. Я здогадуюся, що вiн чув, доки я спала.

Менi шкода, що я не можу вберегти його вiд жаху.

Щось розбиваеться; здаля долинають болiснi зойки. Цi кiмнати глибоко в бетонi, стiни товщi за пiдлогу, а стеля розрахована на те, щоб не пропускати звук. Якщо я чую цю агонiю, то вона нездоланна. Щоночi в цiй будiвлi лунають iншi звуки, яких я не чую. Щоночi я думаю, хто наступний, може, я.

– Ти не божевiльна.

Я пiдвожу погляд. Вiн виструнчився, його очi зосередженi та яснi, дарма що пелена пiтьми накривае нас. Вiн глибоко вдихае.

– Я думав, тут усi божевiльнi, – продовжуе вiн. – Думав, що вони зачинили мене з психами.

Я рвучко хапаю кисню.

– Дивно. Я теж так думала.

1

2

3 секунди минае.

Вiн усмiхаеться так широко, так радiсно, так щиро, що мое тiло здригаеться, немов вiд несподiваного гуркоту грому. Я не бачила усмiшки 265 днiв.

Адам пiдводиться.

Я простягаю йому ковдру.

Вiн бере ii лише для того, щоб щiльнiше загорнути нею мое тiло, i щось несподiвано клекоче в моiх грудях. Легенi прохромленi, вони стискаються, i я вирiшую зовсiм не рухатися, доки вiн говорить.

– Щось не так?

Моi батьки перестали торкатися мене, коли я навчилася повзати. Я змушувала своiх однокласникiв ридати, лише взявши iх за руку. Учителi вiдсаджува

и мене окремо, щоб я не кривдила iнших дiтей. У мене нiколи не було жодного друга. Я нiколи не знала тепла материнських обiймiв. Я нiколи не вiдчувала батькiвського поцiлунку. Я не божевiльна.

– Нiчого.

Ще п’ять секунд.

– Можна сiсти коло тебе?

– 

– Нi, – я знову дивлюся на стiну.

Вiн стискае й розтискае щелепу. Проводить рукою по волоссю, i я вперше помiчаю, що вiн без сорочки. У цiй кiмнатi так темно, що я можу розрiзнити лише обриси й контури його силуету; мiсяць освiтлюе простiр камери через маленьке вiконце, я бачу, як з кожним рухом напружуються м’язи його рук, i мене несподiвано обсипае жаром. Полум’я проходить моею шкiрою, вогонь вибухае в шлунку. Кожна риса його тiла наповнена силою, кожна поверхня якимось чином свiтиться в темрявi. За своi сiмнадцять рокiв я нiколи не бачила нiкого подiбного. У сiмнадцять рокiв я нiколи не говорила з хлопцем свого вiку.

Я заплющую очi й змушую себе заспокоiтися.

Чую скрип його лiжка, стогiн пружин, коли вiн сiдае. Опускаю очi й роздивляюся пiдлогу.

– Ти, напевно, замерз.

– Нi, – вiн надсадно зiтхае. – Насправдi я палаю.

Я схоплююся так швидко, що ковдри падають на пiдлогу.

– Ти хворий?

Я роздивляюся його обличчя, намагаючись помiтити слiди лихоманки, але не пiдходжу ближче.

– Вiдчуваеш запаморочення? Суглоби ломить?

Намагаюся пригадати своi симптоми. Я тиждень була прикута до лiжка. Могла лише доповзти до iжi та впасти в неi обличчям. Навiть не знаю, як менi вдалося вижити.

– Як тебе звати? Вiн питав уже тричi.

– Ти можеш бути хворим, – це все, що я можу сказати.

– Я не хворий. Менi просто спекотно. Я не звик спати одягненим.

У моему шлунку спалахують метелики. Сором несподiвано пече мою плоть. Я не знаю, куди дивитися.

Глибоке зiтхання.

– Учора я був поганню. Я поводився з тобою як iдiот, вибач.

Я не повинен був так чинити.

Менi доводиться витримати його погляд.

Його очi – кобальт iдеальноi форми, синi, немов свiжий синець, чистi, глибокi й рiшучi. Його щелепа стиснута, а обличчя напружене. Вiн думав про це всю нiч.

– Усе гаразд.

– То чому ти не скажеш свого iменi? – вiн подаеться вперед, а я завмираю.

Я тану.

Бурмочу.

– Джульетта. Мое iм’я Джульетта.

Його вуста розтягуються в усмiшцi, що ламае менi хребет. Вiн повторюе мое iм’я, немов слово, що йому подобаеться. Полонить його.

П’ять

Я не знаю, коли це почалося.

Я не знаю, чому це почалося. Я нiчого не знаю, крiм крикiв.

Моя мати кричала, коли зрозумiла, що бiльше не може мене торкатися. Батько кричав, коли зрозумiв, що я зро била з матiр’ю. Батьки кричали, коли зачинили мене в кiмнатi, i сказали, що я маю бути вдячна. За iхню iжу. За iхне гуманне ставлення до такоi почвари, що насправдi не може бути iхньою дитиною, за те, що вони лiнiйкою ви мiрювали дистанцiю, на якiй я мала триматися.

Вони казали, я зруйнувала iхнi життя.

Вкрала iхне щастя. Позбавила свою матiр надii знову мати дiтей.

Чи я не розумiю, що зробила те, про що вони просили. Чи я не розумiю, що зруйнувала все.

Я так старалася виправити те, що зруйнувала. Щодня я намагалася бути такою, якою хотiли вони. Увесь час я прагла стати кращою, але так i не здужала цього зробити.

Єдине, що я знаю тепер, – науковцi помиляються. Свiт плаский.

Знаю, бо мене кинули на край цього плаского свiту, i сiмнадцять рокiв я намагалася видряпатися, залiзти на зад. Але неможливо перемогти силу тяжiння, коли нiхто там, нагорi, не хоче подати тобi руки.

Коли нiхто не хоче ризикувати торкатися тебе.

Сьогоднi снiжить.

Бетон холоднiший i жорсткiший, нiж звичайно, але для мене лiпше вже цей холод, нiж затхла вогкiсть лiтнiх днiв. Лiто немов пiчка повiльноi дii, що змушуе все навколо постiйно варитися при однаковiй температурi. Воно обiцяе мiльйон гарних прикметникiв лише для того, щоб пiд час обiду тицьнути тебе носом у сморiд i нечистоти. Я ненавиджу спеку, ненавиджу липкий пiт на спинi. Я ненавиджу безнадiю сонячноi погоди, сонце надто сконцентроване на собi, щоб помiтити тi нескiнченнi години, якi ми проводимо в його присутностi. Сонце таке зарозумiле, воно завжди залишае свiт, лише коли саме втомлюеться вiд нас.

Мiсяць – приемнiша компанiя.

Вiн нiколи не йде. Мiсяць завжди там, угорi, спостерiгае, стоiть непохитно, знае нас у нашi свiтлi й темнi години, завжди змiнюеться, як i ми. Щодня вiн – це iнша версiя себе. Інодi слабкий i блiдий, iнодi сильний i яскравий. Мiсяць розумiе, що значить бути людиною.

Невпевненою. Самотньою. Створеною з недосконалостей. Я так довго дивилася у вiкно, що забула про все на свiтi. Простягла руку, щоб спiймати снiжинку, i стисла в жменю морознее повiтря. Порожне.

Я хочу аж до зап’ястка увiгнати свiй кулак у вiкно. Лише щоб вiдчути хоч щось.

Лише щоб вiдчути себе людиною.

– Котра година?

Моi очi на мить заплющуються. Його голос повертае мене у свiт, який я намагаюся забути.

– Я не знаю, – вiдповiдаю йому. Я не знаю, котра година. Я не уявляю, який це ден

тижня, який тепер мiсяць i чи справдi нинi та пора року, яка мала б бути.

Пiр року бiльше не iснуе.

Тварини помирають, птахи не лiтають, зерно важко проростае, майже не цвiтуть квiти. Погода нестабiльна. Інодi взимку може вдарити 33 градуси морозу. Нi з того нi з сього все засипае снiгом. Ми бiльше не можемо вирощувати достатньо iжi, забезпечувати тваринам тi рослини, якi iм потрiбнi на харч, не можемо прогодувати людей. До того, як до влади прийшло «Вiдродження», населення вимирало загрозливими темпами, а вони обiцяли, що знайдуть розв’язання наших проблем. Тварини так вiдчайдушно хочуть iсти, що iдять усе пiдряд, а люди так хочуть iсти, що iдять отруених тварин. Ми вбиваемо себе, намагаючись вижити. Усе мiцно пов’язане: погода, рослини, тварини та люди. У природi точиться вiйна, бо ми знищили екосистему. Знищили атмосферу. Знищили тварин. Наших менших братiв.

Вiдродження обiцяло все виправити. Але хоч за нового режиму екологiчна ситуацiя трохи полiпшилася, тепер бiльше людей помирае вiд зарядженого пiстолета, нiж вiд порожнього шлунка. Стае гiрше.

– Джульетто?

Моi думки перемикаються.

Його очi настороженi, стурбованi, вiн роздивляеться мене.

Я вiдводжу погляд.

Вiн прочищае горло.

– Тож, м-м, вони годують нас один раз на день?

Пiсля його запитання нашi погляди линуть до невеликого отвору в дверях.

Я пiдгинаю колiна до грудей, щоб втримати своi кiстки на матрацi. Я дуже-дуже спокiйна, я майже не помiчаю, як метал впиваеться в мою шкiру.

– Тут немае якоiсь системи харчування, – вiдповiдаю йому. Мiй палець вимальовуе вiзерунок на жорсткiй ковдрi. – Зазвичай дещо перепадае вранцi, але немае гарантiй, що буде ще щось. Інодi… нам може пощастити.

Моi очi линуть до прорубаного в стiнi вiкна. Рожевi й червонi променi заливають кiмнату, i я знаю, що це новий початок. Початок того самого кiнця. Ще один день.

Можливо, сьогоднi прилетить пташка.

– Тож це все? Один раз на день вiдчиняються дверi, щоб люди зробили своi справи, i, можливо, якщо нам пощастить, нас погодують. Це все?

Бiла пташка з золотавими, схожими на корону пiр’iнами на голiвцi. Вона летiтиме.

– Немае… груповоi терапii? – вiн майже регоче.

– Доки ти не з’явився, 264 днi я не вимовила жодного слова.

Його мовчанка багато про що говорить. Я майже бачу й вiдчуваю, як на його плечi лягае вiдчуття провини.

– Як довго ти тут будеш? – нарештi питае вiн.

– Я не знаю.

Механiчний звук скрип / стогiн / вереск на вiддалi. Мое життя – це чотири стiни втрачених можливостей, залитих у бетоннi форми.

– Що з твоею родиною? – у його голосi справжнiй жаль, немов вiн уже знае вiдповiдь на свое питання.

– Чому ти тут? – я звертаюся до своiх пальцiв, уникаючи його погляду. Я так вдумливо вивчала своi руки, що знаю кожен порiз i синець на шкiрi. Маленькi руки. Тонкi пальцi. Я стискаю iх у кулаки, щоб зняти напругу. Вiн досi мовчить.

Я пiдводжу погляд.

– Я не божевiльний, – це все, що вiн вiдповiдае на мое питання.

– Ми всi так говоримо, – я пiдводжу голову й повертаю ii на дюйм. Закушую губу. Моi очi вже нiчого не розрiзняють, але досi дивляться у вiкно.

– Чому ти ввесь час дивишся надвiр?

Я не звертаю уваги на його питання. Справдi. Так дивно, з кимось розмовляти. Дивно, що потрiбно концентрувати енергiю, щоб рухати губами, утворювати слова, пояснювати своi дii. Так довго цим нiхто не цiкавився. Так довго нiхто не розглядав мене досить близько, щоб цiкавитися, чому я дивлюся у вiкно. Нiхто не сприймав мене за рiвну. Але, знову ж таки, вiн ще не знае,

мiй секрет. Я думаю, як довго це триватиме, доки вiн пiде своею дорогою.

Я забула вiдповiсти, i вiн досi мене розглядае.

Я заводжу пасмо волосся за вухо лише для того, щоб струсити своi думки.

– Чому ти так витрiщаешся?

Його очi – два мiкроскопи, що вивчають клiтини моеi iстоти.

Уважно, допитливо.

– Я зробив висновок: едина причина, чому вони кинули мене в камеру до дiвчини, – це та, що ти божевiльна. Думав, так вони намагаються змучити мене, зачинивши з психопаткою. Думав, ти – мое покарання.

– Тому ти вкрав мое лiжко – щоб показати свою силу. Поставити ультиматум. Напасти першим.

Вiн заплющуе очi. Стискае й розтискае пальцi, перед тим як потерти ними шию ззаду.

– Чому ти менi допомогла? Як ти знала, що я тебе не скривджу?

Я рахую своi пальцi, щоб упевнитися, що вони досi на мiсцi.

– Я не…

– Ти не допомогла менi чи не знала, що я тебе не скривджу?

– Адаме, – моi вуста огортають звук його iменi. Дивно вiдчувати, як менi подобаються простi знайомi звуки, що злiтають з мого язика.

Вiн завмирае майже так само, як i я. Заплющуе очi, його обличчя мiниться якимось новим почуттям, яке я не можу визначити.

– Так?

– Як там? – я запитую, вимовляючи кожне слово тихiше за попередне. – Надворi?

Гiрше?

Бiль спотворюе правильнi риси його обличчя. Вiн вiдповiдае за кiлька ударiв серця. Зиркае на вiкно.

– Чесно? Не певний, де краще, тут чи там.

Я простежую з

його поглядом до шматка скла, що вiдгороджуе нас вiд реальностi, i чекаю, доки розтуляться його вуста, щоб щось вимовити; чекаю, доки вiн почне говорити. Потiм намагаюся зафiксувати, як його слова стрибають в iмлi моеi свiдомостi, затуманюючи почуття, застилаючи очi, притлумлюючи концентрацiю.

Ти знала про мiжнародний рух? Запитуе Адам.

«Нi, я не знала», – кажу йому. Я не розповiдаю йому, що мене виволокли з дому три роки тому. Я не кажу, що мене схопили за сiм рокiв вiд початку проповiдей «Вiдродження» i за чотири мiсяцi пiсля того, як вони стали контролювати все. Я не кажу йому, як мало знаю про наш новий свiт.

Адам говорить, «Вiдродження» здобуло вплив у кожнiй краiнi, готуючись до тiеi митi, коли зможе взяти iхнiх лiдерiв пiд свiй контроль. Вiн розповiдае, що заселену землю роздiлили на 3333 сектори, i кожен сектор тепер контролюе певний Представник Влади.

Ти знаеш, що вони брехали нам? Питае мене Адам.

Ти знаеш, що Вiдродження говорило, що хтось мае контролювати ситуацiю, хтось мае врятувати суспiльство й вiдновити мир? Ти пам’ятаеш, як вони казали, що знищити всiх опозицiонерiв – це единий шлях до миру?

Ти знаеш це? Питае мене Адам.

І тут я киваю. Тут я говорю «так».

Це я пам’ятаю. Лють. Бунти. Шаленство.

Моi очi заплющуються в пiдсвiдомому намаганнi заблокувати поганi спогади, але це марне зусилля. Протести. Мiтинги. Крики про допомогу. Я бачила, як жiнки й дiти помирали вiд голоду, бачила зруйнованi, похованi в смiттi будинки, випаленi сiльськi пейзажi, единим плодом яких стали зогнилi тiла жертв. Я бачила мертве-мертве, i червоне, i багряне, i пурпурове, i найяскравiшого вiдтiнку улюбленоi помади твоеi матерi – усе перемiшане в землi.

Аж яке все мертве.

«Вiдродження» намагаеться встановити свою владу над людьми, говорить Адам. Вiн говорить, «Вiдродження» бореться проти повстанцiв, якi не приймають нового режиму. «Вiдродження» намагаеться вкоренитися як нова форма влади над мiжнародною спiльнотою.

А я думаю, що сталося з людьми, яких колись бачила щодня. Що сталося з iхнiми домiвками, iхнiми батьками, iхнiми дiтьми. Я думаю, скiльки з них уже в землi.

Скiлькох замордували.

– Вони знищують усе, – говорить Адам, i його голос раптом починае звучати урочисто. – Усi книжки, артефакти, нагадування про людську iсторiю. Кажуть, це единий спосiб все виправити. Почати спочатку. Кажуть, ми не можемо повторювати помилки попереднiх поколiнь.

Два

стуки

у дверi, i ми обое схоплюемося на ноги, насильно повернутi до нашоi похмуроi реальностi.

Адам запитально звiв брову.

– Снiданок?

– Зачекай три хвилини, – нагадую йому. Ми добре приховуемо голод, до того як стукiт у дверi ламае нашу гiднiсть.

Вони навмисно змушують нас голодувати.

– Так, – на його вустах приязна усмiшка. – Не хочу обпектися.

Вiн рвучко ступае вперед, аж повiтря в камерi пробiгае вiтерцем.

Я закам’янiла немов статуя.

– Я досi не розумiю, – вiн промовляе це дуже тихо. – Чому ти тут?

– Чому ти так багато запитуеш?

Вiн наближаеться до мене, вiдстань мiж нами менше вiд фута, а я за 10 дюймiв вiд самозаймання.

– У тебе такi глибокi очi, – вiн нахиляе голову. – Такi спокiйнi. Я хочу дiзнатися, про що ти думаеш.

– Не треба, – мiй голос тремтить. – Ти навiть не знаеш мене.

Вiн смiеться, i це засвiчуе його очi.

– Я не знаю тебе.

– Не знаеш.

Вiн трусить головою. Сiдае на свое лiжко.

– Правильно. Звiсно, я тебе не знаю.

– Що?

– Твоя правда, – вiн переводить подих. – Можливо, я псих. Я вiдступаю на два кроки.

– Можливо.

Вiн знов усмiхаеться, i менi хочеться запам’ятати його таким назавжди. Я хотiла б дивитися на вигин його вуст решту свого життя.

– Я не псих, i ти про це знаеш.

– Але ти не кажеш, чому ти тут, – зауважую я.

– І ти також.

Я опускаюся на колiна i затягую тацю через отвiр. У двох олов’яних мисках паруе якась невизначена маса. Адам опускаеться на пiдлогу навпроти мене.

– Снiданок, – говорю я i посуваю його порцiю вперед.

Шiсть

Одне слово, двi губи, три, чотири, п’ять пальцiв в один кулак.

Один куток, двое батькiв, три, чотири, п’ять причин ховатися.

Одна дитина, двое очей, три, чотири, сiмнадцять рокiв страху.

Зламана мiтла, два лютi обличчя, сердитi крики, замки на моiх дверях.

Подивися на мене – це все, що я хочу тобi сказати. Говори до мене. Зцiли мене вiд цих слiз, уперше за все життя я хочу видихнути.

Минуло два тижнi.

Два тижнi невиразноi рутини, два тижнi нiчого, крiм рутини. Два тижнi з однокамерником,

що не торкаеться мене. Адам пристосувався до системи. Вiн нiколи не скаржиться, нiколи нiчого про себе не розповiдае, продовжуе надто багато запитувати.

Вiн гарно до мене ставиться.

Я сиджу бiля вiкна й дивлюся, як зiткнулися дощ, листя й снiг. Вони обертаються, танцюючи на вiтрi, показуючи свою звичну хореографiю неочiкуваним глядачам. Солдати крокують через дощ, топчуть листя й опалий снiг пiд своiми ногами. Їхнi руки в рукавицях, вони на зброi, що може випустит

кулю за мiльйона обставин. Вони не переймаються тiею красою, що падае з неба. Вони не розумiють, яка це свобода – вiдчувати всесвiт на своiй шкiрi. Їм усе одно.

А я шкодую, що не можу хапати ротом краплi дощу й напихати повнi кишенi снiгу. Шкода, що я не можу прокладати стежки через опале листя й вiдчувати, як вiтер щипае мене за носа. Замiсть цього я намагаюся прогнати розпач, стискаючи пальцi, i все виглядаю пташку, яку бачу лише в снах. Колись птахи лiтали – так кажуть перекази. Перед тим як погiршився стан озонового шару, перед тим як шкiдливi речовини змусили живi iстоти мутувати в щось

iнше. Кажуть, погода не завжди була такою непередбачуваною. Кажуть, птахи лiтали в небi, немов лiтаки.

Здаеться дивовижним, що маленька тварина досягла чогось такого ж складного, як людська iнженерiя, але можливiсть цього надто заманлива, щоб не вхопитися за неi. Майже десять рокiв менi снилася та сама пташка, що пролiтае через те саме небо. Бiла пташка з золотавими, схожими на корону пiр’iнами на голiвцi.

Це единий сон, що даруе менi спокiй.

– Що ти пишеш?

Я кидаю оком на його кремезну фiгуру, на його щиру усмiшку. Не знаю, як вiн може усмiхатися, незважаючи нi на що. Я думаю, чи може вiн зберегти такий образ, це особливе викривлення свого рота, що змiнюе все навколо. Уявляю, як вiн почуватиметься через мiсяць, i здригаюся вiд цiеi думки.

Не хочу, щоб вiн закiнчив, як я.

У порожнечi.

– Гей, – вiн знiмае ковдру з мого лiжка й присiдае бiля мене й вiдразу обгортае тонкою тканиною моi ще тоншi плечi. – З тобою все гаразд?

Я намагаюсь усмiхнутися. Вирiшую не вiдповiдати на його запитання.

– Дякую за ковдру.

Вiн сiдае бiля мене й спираеться спиною на стiну. Його плечi так близько, надто близько

Жар його тiла зiгрiвае мене краще, нiж будь-яка ковдра. Моi суглоби ломить вiд гострого прагнення, вiдчайдушноi потреби, яку я нiколи не була здатна задовольнити. Моi кiстки благають про щось, чого я не можу собi дозволити.

Вiн дивиться на маленького записника, затиснутого в моiй руцi, на зламану ручку, яку тримаю в кулацi. Я загортаю записника i скручую його. Я заштовхую згортка в трiщину в стiнi. Роздивляюся ручку у своiй руцi. Я знаю, вiн дивиться на мене.

– Ти пишеш книжку?

– Нi.

Нi, я не пишу книжку.

– Можливо, варто писати.

Я обертаюся, щоб ззирнутися з ним, i вiдразу ж про це шкодую. Мiж нами менше нiж три дюйми, i я не можу поворухнутися, бо мое тiло знае лише, як завмирати. Кожен м’яз, кожен рух зв’язанi, кожен хребець у моему хребтi – шматок криги. Я затамовую дух, моi очi розширюються, захопленi зненацька силою його погляду. Я не можу вiдвести очей, я не знаю, як вiдступати.

О.

Господи. Його очi.

Я брехала собi, вiдчайдушно заперечуючи неймовiрне.

Я знаю його. Я знаю його. Я знаю його. Я знаю його.

Хлопець,

з яким ми були знайомi.

– Вони збираються знищити англiйську мову, – говорить вiн. Його голос чiткий, спокiйний.

Менi забивае дух.

– Вони хочуть усе створити заново, – продовжуе вiн, – усе переiнакшити. Зруйнувати те, що могло стати причиною наших проблем. Вони вважають, що нам потрiбна нова, унiверсальна мова.

Вiн стишуе голос. Опускае очi.

– Вони хочуть знищити все. Усi мови, що iснували в людськiй iсторii.

– Нi! – менi перехопило дух. Перед очима попливли кола.

– Я знаю.

– Нi.

Цього я не знала. Вiн пiдводить погляд.

– Це добре, що ти записуеш усе. Одного дня те, що ти робиш, стане незаконним.

Я починаю труситися. Тiло несподiвано потрапляе у вихор емоцiй, мозок болить за свiтом, який я втрачаю, i за хлопцем, який мене не пам’ятае.

Ручка падае на пiдлогу, а я так мiцно хапаю ковдру, що можу ii розiрвати. Холод рiже мою шкiру, жах наповнюе вени. Я нiколи не думала, що стане аж так погано. Я нiколи не думала, що «Вiдродження» зайде аж так далеко. Вони знищують культуру, красу рiзноманiтностi. Новi громадяни нашого свiту перетворяться на звичайнi номери, якi легко пересунути, легко знищити за непослух.

Ми втрачаемо свою людськiсть.

Я накидаю ковдру на плечi, мене проймае дрож. Я нажахана тим, що не можу себе контролювати. Не можу заспокоiтись.

Вiн несподiвано кладе руки на мою спину.

Його доторк пропiкае мою шкiру через тканину, i я вдихаю так швидко, що, здаеться, легенi зараз вибухнуть. У менi борються суперечливi почуття, я так вiдчайдушно

хочу наблизитись i так вiдчайдушно хочу втекти. Я не знаю, як вiдсунутися вiд нього.

Я не хочу, щоб вiн мене боявся.

– Гей.

Його голос такий лагiдний, такий лагiдний, такий лагiдний. Його руки мiцнiшi за всi кiстки в моему тiлi. Вiн пригортае мое закутане тiло до своiх грудей, i я розбиваюся. Два, три, чотири, п’ятдесят тисяч шматочкiв почуттiв пробивають мое серце, розтоплюються в краплях теплого меду, що зцiлюють шрами моеi душi.

Єдина перепона мiж нами – ковдра, i вiн пригортае мене все ближче, тiснiше, сильнiше, аж я чую важкi удари молота його серця, а сила його рук навколо мого тiла паралiзуе. Його тепло розтоп

юе кригу, що скувала мене зсередини, i я тану, я тану, я тану, моi очi клiпають швидко-швидко, доки зовсiм не заплющуються, i мовчазнi сльози струменять обличчям. Єдине, чого я хочу, – це отак завмерти в його обiймах.

– Усе гаразд, – шепоче вiн. – У тебе все буде гаразд.

Правда ревнива. Ця курва нiколи не спить. Цього я йому не скажу. Зi мною нiколи не буде все гаразд.

Коли я вiдсуваюся вiд нього, у менi щось рветься. Я роблю це, бо мушу.

Менi в спину немов впинаються ножi. Ковдра плутаеться в ногах, i я майже звалююсь на пiдлогу, перш нiж Адам знову мене наздоганяе.

– Джульетто…

– Не треба мене торкатися.

Я не можу вдихнути, не можу ковтнути, моi пальцi так тремтять, що я стискаю iх в кулаки.

– Не треба мене торкатися. Не треба.

Я дивлюся на дверi.

Вiн зводиться на ноги.

– Чому?

– Просто не треба, – шепочу я до стiн.

– Я не розумiю, чому ти не говориш зi мною? Ти цiлий день сидиш у кутку i пишеш свою книжку й навiть не дивишся на мене. У тебе е так багато сказати шматковi паперу, але ось я стою тут, а ти не хочеш мене пiзнати. Джульетто, будь ласка…

Вiн хоче взяти мене за руку, але я вiдвертаюся.

– Чому б тобi не подивитися на мене? Я не збираюся тебе кривдити…

Ти не пам’ятаеш мене.

– Ти не знаеш мене, – мiй голос рiвний, байдужий; моi кiнцiвки онiмiли, немов ампутованi. – Ми живемо в однiй кiмнатi два тижнi, i тобi може здатися, що ти мене знаеш, але це не так. Можливо, я справдi божевiльна.

– Нi, – говорить вiн крiзь зцiпленi зуби. – Ти знаеш, що це не так.

– Тодi, можливо, божевiльний ти, – я говорю обережно, повiльно. – Бо один iз нас псих.

– Це неправда.

– Скажи менi, чому ти тут, Адаме. Що ти робиш у божевiльнi, якщо ти не псих?

– Вiдколи тут, я запитую тебе те саме.

– Можливо, ти забагато питаеш.

Я чую, як вiн важко зiтхае. Гiрко смiеться.

– Ми тут единi живi iстоти, i ти хочеш вiдгородитись i вiд мене також?

Я заплющую очi й концентруюся на своему диханнi.

– Ти можеш розмовляти зi мною. Лише не торкайся мене.

Сiм секунд мовчання.

– Можливо, я хочу торкатися тебе.

П’ятдесят тисяч вiдтiнкiв недовiри зрешетили мое серце. Божевiльна спокуса, болить, болить, болить, вiдчайдушне прагнення того, чого я нiколи не зможу мати. Я вiдвертаюся вiд нього, але брехня спадае з моiх вуст.

– Можливо, я цього не хочу.

Вiн видае рiзкий звук.

– Я такий тобi огидний?

Я обертаюся, його слова змушують мене забути про все. Вiн дивиться на мене, його обличчя похмуре, щелепи стиснутi, пальцi зiгнутi. Його очi немов два вiдра дощовоi води – глибокi, свiжi, чистi.

Зраненi.

– Ти не знаеш, про що говориш, – я не можу дихати.

– Не можеш просто вiдповiсти на питання? – вiн трусить головою й вiдвертаеться до стiни.

Мое обличчя немов застигла гiпсова маска, моi руки й ноги немов заповненi бетоном. Я нiчого не вiдчуваю. Я нiщо. Я порожнеча. Я нiколи не поворухнуся. Я дивлюся на маленьку трiщину бiля мого черевика. І дивитимуся на неi довiку.

Ковдри падають на пiдлогу. Свiт пливе перед очима, моi вуха вловлюють кожен звук iншого вимiру. Я заплющую очi, моi думки вiдлiтають далеко, i спогади б’ють мене в самiсiньке серце.

Я знаю його.

Я так намагалася припинити думати про нього.

Я так намагалася забути його обличчя.

Я так намагалася викинути його синi-синi очi з голови, але я знаю його, я знаю його, я знаю його, три роки минуло з того часу, коли ми бачилися востанне.

Я нiколи не зможу забути Адама. Але вiн уже забув мене.

Сiм

Я пам’ятаю телевiзори, камiни й порцеляновi зливальницi. Я пам’ятаю квитки в кiно, автостоянки й позашляховики. Я пам’ятаю перукарнi й свята, жалюзi й кульбаби, запах свiжопрокладеного асфальту. Я пам’ятаю рекламу зубноi пасти, ледi на високих пiдборах й поважних джентльменiв у дiлових костюмах. Я пам’ятаю поштарiв i бiблiотеки i хлоп’ячi вокальнi гурти i святковi кульки на новорiчних ялинках.

Пригадую, менi було 10 рокiв, коли нам довелося визнати, що дефiцит iжi iснуе, усе стало таким дорогим, що нiхто бiльше не мiг собi дозволити нормальне життя.

Адам зi мною не розмовляе.

Можливо, це й на краще. Можливо, краще не сподiватися, що ми з ним можемо бути друзями, можливо, краще хай вважае, що не подобаеться менi зовсiм, анiж дiзнаеться, що подобаеться аж занадто. Можливо, вiн також приховуе якийсь бiль, але його таемницi мене лякають. Вiн не скаже, чому вiн тут. Хоч я теж не багато розповiдаю про себе.

Минулоi ночi спогаду про його обiйми вистачило, щоб вiдiгнати крики. Тепло лагiдних обiймiв, сила тренованих рук, що збирають мене до купи, – це полегшення й звiльнення вiд багатьох рокiв самотностi. За цей подарунок я нiколи не зможу йому вiддячити.

Торкатися Джульетти майже неможливо.

Жах в очах моеi матерi, мука на обличчi батька, вираз прихованого страху, що спотворив iхнi риси. Цього я нiколи не забуду. Їхня дитина

монстр. Одержима дияволом. Огорнена пiтьмою. Нечиста. Огидна. Лiки, аналiзи, медичнi покази нiчог

не дали. Як i психiатричне обстеження.

«Вона ходяча зброя серед людей», – говорили вчителi. «Ми нiколи не бачили нiчого подiбного», – говорили лiкарi. «Їi треба забрати з вашого дому», – говорили полiцiянти.

Менi було чотирнадцять, коли вони нарештi мене здихалися. Коли вони вiдступили й дивилися, як мене волочать геть за вбивство, яке я не знала, що можу скоiти.

Можливо, безпечнiше зачинити мене в камерi. Можливо, для Адама безпечнiше ненавидiти мене. Вiн сидить у кутку, закривши обличчя руками.

Я нiколи не хотiла його скривдити.

Я нiколи не хотiла кривдити жодноi людини, яка не кривдила мене.

Дверi з грюкотом розчиняються, i п’ятеро людей вриваються в камеру, наставляючи на нас пiстолети.

Адам скочив на ноги, а я немов закам’янiла. Забуваю вдихнути. Я вже так довго не бачила стiльки людей, що миттево тупiю. Я мала б кричати.

– РУКИ ВГОРУ, РОЗСТАВИТИ НОГИ, МОВЧАТИ. НЕ РУХАЙТЕСЬ, І МИ ВАС НЕ ЗАСТРЕЛИМО.

Я досi непорушно застигла на мiсцi. Я маю рухатися, пiдвести руки, розставити ноги, я маю згадати, як дихати. Хтось штовхае мене в шию.

Лунае ще одна команда, немов той собачий гавкiт, приклад чиеiсь гвинтiвки б’е мене в спину, i моi колiна стукають, коли я падаю на пiдлогу. Я нарештi хапаю кисень iз присмаком кровi. Здаеться, Адам щось кричить, а мое тiло пронизуе такий гострий бiль, якого я ще нiколи не вiдчувала. Я не можу поворухнутися.

– Ти що, не зрозумiв, СТУЛИ РОТА?

Боковим зором я бачу дуло пiстолета за два дюйми вiд Адамового обличчя.

– ВСТАВАЙ, – пiдкований залiзом черевик дае менi копняка пiд ребра – швидко, сильно, безжалiсно. Я не можу ковтнути, здушенi стогони трусять мое тiло.

– Я сказав, ВСТАВАЙ.

Другий удар у живiт – сильнiше, швидше, безжалiснiше.

Я не можу навiть видихнути.

Я змушую себе звестися на колiна й опираюся на стiну позаду себе, подаючись вперед, щоб вiднайти рiвновагу. Моi нутрощi омертвiли, кiстки трiщать, шкiра, немов те сито, побита шпильками й голками болю. Нарештi вони прийшли мене добити.

Ось чому вони помiстили Адама в мою камеру.

Адам тут, бо я виiжджаю, бо вони забули мене прикiнчити вчасно, бо хвилини мого життя добiгають кiнця, бо сiмнадцять рокiв – забагато для цього свiту. Вони збираються мене вбити.

Менi завжди було цiкаво, як саме це станеться.

Хтось регоче.

– Подивiться на цей нiкчемний шматок лайна.

Я навiть не знаю, чи це вони звертаються до мене. Усi сили йдуть на те, щоб тримати руки вгорi.

– Вона навiть не плаче, – додае хтось. – Зазвичай дiвчата починають благати про милосердя.

Зi стелi на стiни починае стiкати кров. Я думаю, чи довго ще зможу дихати. Я не розбираю слiв, не розумiю звукiв, лише вiдчуваю, як кров приливае до голови, а губи наливаються, немов два шматки бетону, що я не можу зрушити. Мене штовхають уперед, приставляючи пiстолет до спини. На мене падае пiдлога. Моi ноги летять у напрямку, куди я не встигаю ступити.

Сподiваюся, вони вб’ють мене швидко.

Вiсiм

Минуло два днi, перш нiж я здужала розплющити очi.

Збоку вiд мене в олов’яних мисках вода i якась iжа, i я тремтячими руками пiдношу цю холодну поживу до рота; тупий бiль проходить крiзь моi кiстки, вiдчайдушна спрага стискае горло. Здаеться, нiщо не зламане, але один погляд пiд футболку доводить, що бiль реальний. Синцi – рiзнокольоровi плями синього й жовтого, – iх боляче торкатися, i вони повiльно загоюються.

Адама немае.

Я одна в кубi самотностi, чотири стiни, не бiльш нiж десять футiв у кожному напрямi, лише протяг свистить через маленький отвiр у дверях. Я лише починаю уявляти рiзнi жахiття, як дверi з грюкотом розчиняються. Охоронець iз двома пiстолетами на грудях оглядае мене з голови до нiг.

– Вставай.

Цього разу я не заперечую.

Сподiваюся, хоч Адам у безпецi. Сподiваюся, вiн не закiнчить, як я.

– Іди за мною.

Голос охоронця голосний i глибокий, його сiрi очi непроникнi. На вигляд йому 25 рокiв, бiляве волосся обстрижене колом, короткi рукави закачанi до плечей, вiйськовi татуювання на передплiччях, такi ж як в Адама.

О.

Господи.

Нi.

Адам проходить у дверi повз бiлявого й вказуе пiстолетом на вузький передпокiй.

– Рухайся.

Адам наставляе пiстолет менi в груди.

Його очi незнайомi, якiсь склянi й далекi, далекi-далекi.

Я немов обколена новокаiном. Онiмiла, мене немае, усi почуття та емоцii зникли назавжди.

Я – стогiн, якого не було.

Адам – солдат.

Тепер я вiдкрито дивлюся на нього, усi почуття зникли, мiй бiль – це крик, що вiдiйшов вiд мого тiла. Ноги рухаються автоматично, вуста стиснутi, бо з цiеi митi не буде бiльше слiв.

Смерть буде звiльненням вiд тих земних насолод, яких я зазнала.

Не знаю, скiльки я йшла, доки мене не зупинив iнший удар у спину. Я клiпаю проти такого яскравого свiтла, якого вже давно не бачила. Очi починають сльозитися, i я вiдвожу погляд вiд флюоресцентноi лампи, що освiтлюе просторе примiщення. Заледве можу щось розгледiти.

– Джульетт

Феррарз.

Голос вибухае моiм iм’ям. Важкий черевик притискае мою спину, i я не можу пiдвести голову, щоб розгледiти, хто до мене звертаеться.

– Вестоне, притуши свiтло й звiльни ii. Я хочу розгледiти ii обличчя.

Команда холодна й сильна, немов сталь, небезпечно спокiйна й неймовiрно владна.

Яскравiсть зменшують до такого рiвня, який я можу витримувати. Пiдошва черевика впираеться менi в спину, але бiльше не давить у шкiру. Я пiдiймаю голову, щоб обдивитися навколо.

Перше, що мене вражае, – це його молодiсть. Вiн, напевно, не набагато старший за мене.

Ясно, що вiн тут якийсь туз, але я навiть не уявляю, що саме вiн робить. Його шкiра бездоганно гладенька, лiнiя щелеп рiзка й сильна. Очi найяскравiшого вiдтiнку смарагду, який я тiльки бачила.

Вiн гарний.

Його крива посмiшка – втiлення проникливого зла.

Вiн сидить на чомусь, що пiд ним здаеться троном, але насправдi це не бiльш нiж стiлець у порожнiй кiмнатi. Ідеально випрасуваний костюм, майстерно зачесане волосся, його солдати – iдеальнi охоронцi.

Я ненавиджу його.

– Ти така вперта, – його зеленi очi майже свiтяться. – Нiяк не йдеш на контакт. Навiть не зволила чемно порозмовляти з однокамерником.

Я здригаюся, хоч i не хотiла цього робити. На моiй шиi виступають зрадливi червонi плями.

Здаеться, мое збентеження тiшить Зеленi Очi, а я раптом омертвiла.

– Ну, хiба це не цiкаво.

Вiн клацае пальцями.

– Кент, будь ласка, крок уперед.

Мое серце завмирае, коли я бачу Адама.

Я така збентежена. Адам негайно виринае навпроти Зелених Очей, але вiтае його лише кивком. Можливо, командир не таке вже й велике цабе, як вiн сам собi уявляе.

– Сер, – промовляе Адам.

У моiй головi переплутуеться так багато думок, але я не можу вхопити сутi, зв’язавши iх докупи. Я мала б здогадатися. До мене доходили чутки про шпигунiв, що живуть серед людей i доповiдають владi, коли щось здаеться пiдозрiлим. Щодня зникають люди, нiхто не повертаеться.

Хоч я досi не розумiю, чому Адама послали шпигувати за мною.

– Здаеться, ти справив на неi враження.

Я уважнiше розглядаю чоловiка на стiльцi, лише щоб усвiдомити, що його костюм прикрашений кiлькома кольоровими нашивками. Вiйськовi вiдзнаки. Його прiзвище вишите на лацканi: «Варнер».

Адам нiчого не вiдповiдае. Вiн не дивиться в мiй бiк. Його тiло напружене, шiсть футiв

самих м’язiв, профiль спокiйний, немов кам’яний. Тi самi руки, що обiймали мое тiло, тепер тримають смертельну зброю.

– Що скажеш? – Варнер дивиться на Адама, схиляючи голову в мiй бiк, його очi танцюють на свiтлi, вiн явно розважаеться.

Адам стискае щелепи.

– Сер.

– Звичайно, – Варнеровi несподiвано стае нудно. – Чому це я сподiвався, що тобi е що сказати?

– Ви збираетеся мене вбити? – слова зриваються з моiх вуст, перш нiж я встигаю iх осмислити, i чийсь пiстолет знову б’е мене ззаду. Я з хрипом падаю, розпластуючись на бруднiй пiдлозi.

– Це було необов’язково, Роланде, – у Варнеровому голосi бринить досада. – Напевно, я й сам думав би про це на ii мiсцi.

Пауза.

– Джульетто?

Менi якось вдаеться пiдвести голову.

– У мене е для тебе пропозицiя.

Дев’ять

Я не певна, чи правильно розчула.

– У тебе е дещо, що менi потрiбне, – Варнер досi дивиться на мене.

– Не розумiю, – вiдповiдаю йому.

Вiн глибоко зiтхае i пiдводиться, щоб перейти кiмнату. Адама ще не вiдпущено.

– Ти – щось на кшталт мого проекту-плеканця, – Варнер усмiхаеться сам до себе. – Я так довго вивчав записи (матерiали?) про тебе.

Я ледве витримую Варнерову помпезнiсть, самозакоханiсть.

Хочеться стерти цю усмiшечку з його обличчя.

Варнер зупиняеться.

– Я хочу взяти тебе у свою команду.

– Що? – обiрваний шепiт здивування.

– Тепер вiйна, – трохи нетерпляче продовжуе вiн. – Можливо, ти зможеш зiбрати всi шматки пазла воедино.

– Я не…

– Я знаю твою таемницю, Джульетто. Я знаю, чому ти тут. Усе твое життя задокументоване в лiкарняних записах, скаргах владi, безладних позовах, публiчних вимогах тебе iзолювати.

Його пауза дае менi досить часу, щоб придушити кашель жаху, що стискае мое горло.

– Я вже давно думав про це, але хотiв переконатися, що ти справдi не божевiльна. Ізоляцiя була не найкращим iндикатором, i ти добре себе показала.

Вiн удостоюе мене усмiшки, i, напевно, я маю бути вдячна за його похвалу.

– Я послав до тебе Адама як останню пересторогу. Хотiв переконатися, що ти не агресивна й здатна до взаемодii та комунiкацii з людьми. І мушу сказати, я дуже задоволений результатом.

Хтось здирае з мене шкiру.

– Адам, здаеться, надто гарно зiграв свою роль. Вiн хороший солдат. Навiть один iз найкращих.

Варнер дивиться на Адама перед тим, як усмiхнутися менi.

– Але не хвилюйся, вiн не знае, на що ти здатна. Принаймнi поки що.

У менi шкребеться панiка, я ковтаю м?ку, я благаю себе не дивитися в його бiк, але не можу втриматися

Ми з Адамом на секунду ззираемося, але вiн вiдводить очi так швидко, що я не певна, чи менi це не прив

дiлося.

– Я не такий жорстокий, як ти гадаеш, – продовжуе Варнер, музикально розтягуючи слова. – Якщо тобi так до вподоби його компанiя, я можу це влаштувати, – вiн робить жест мiж собою, мною та Адамом, – постiйним призначенням.

– Нi, – видихаю я.

Варнер кривить вуста в байдужiй посмiшцi.

– Добре, хай буде так. Але обережно, красуне. Якщо ти зробиш щось… погане… йому доведеться тебе застрелити.

Здаеться, немов рiзаки пробивають мое серце. Адам не реагуе на те, що говорить Варнер.

Вiн виконуе свою роботу.

Я лише номер, завдання, об’ект, який легко замiнити; я навiть не спогад для нього.

Я нiщо.

Я не очiкувала, що його зрада так глибоко мене зачепить.

– Якщо ти приймеш мою пропозицiю, – Варнер переривае плин моiх думок, – то житимеш, як я. Ти станеш однiею з нас, а не однiею з них. Твое життя змiниться назавжди.

– А якщо я не прийму? – питаю, перед тим як мiй голос замре в лабетах страху.

Варнер виглядае справдi розчарованим. Вiн розгублено потирае руки.

– Насправдi в тебе немае вибору. Якщо ти перейдеш на мiй бiк, то будеш нагороджена. – Вiн стискае губи. – Але якщо ти не пiдкоришся. Що ж… Гадаю, ти краще виглядаеш iз усiма частинами тiла, чи як?

Я так глибоко вдихаю, що мое тiло здригаеться.

– Ви хочете, щоб я для вас катувала людей?

На його обличчi грае яскрава усмiшка.

– Це було б просто iдеально.

Свiт навколо починае сочитися кров’ю.

Я не маю часу вiдповiсти йому, коли вiн повертаеться до Адама.

– Покажеш дiвчинi все, чого iй бракуе?

Вiдповiдь Адама трохи затримуеться:

– Сер?

– Це наказ, солдате.

Очi Варнера вивчають мене, його вуста смикаються вiд задоволення.

– Я хотiв би зламати цю кралю. Щось вона занадто бадьора, це для ii ж добра.

– Ви не можете мене торкатися, – шиплю я крiзь стиснутi зуби.

– Помиляешся, – наспiвуе Варнер i передае Адамовi пару чорних рукавиць. – Тобi знадобиться оце, – говорить вiн таемничим шепотом.

– Ти монстр, – мiй голос надто спокiйний, а тiло наповнюеться несподiваною люттю. – Чому б тобi просто мене не вбити?

– Це, серденьку, було б марнування державного майна.

Варнер виходить наперед, i я бачу, що його руки завбачливо одягненi в бiлi шкiрянi рукавички. Вiн пiднiмае мое пiдборiддя одним пальцем.

– Крiм того, це просто сором – втратити таке гарненьке личко.

Я намагаюся повернути шию так, щоб вiдсунутися вiд нього, але на моему хребтi досi стоiть пiдкована залiзом солдатська нога, i Варнер ловить мое обличчя собi в жменю. Я придушено кричу.

– Не треба опору, серденьку. Ти зробиш гiрше лише собi.

– Гори в пеклi.

Варнер стискае щелепу, вiн здiймае руку, щоб нiхто мене не застрелив, не копнув у селезiнку, не розбив мiй череп… Я навiть не знаю.

– Ти борешся не за ту команду, – вiн випрямляеться. – Але ми змiнимо це. Адаме, – кличе вiн. – Не спускай з неi очей. Вона тепер на твоiй вiдповiдальностi.

– Так, сер.

Десять

Адам одягае рукавицi, але не торкаеться мене.

– Дозволь iй пiднятися, Роланде. Я заберу це звiдси.

Черевик щезае. Я намагаюся пiдвестися й дивлюся в порожнечу. Краще не думатиму про той жах, який чекае на мене. Хтось б’е мене ззаду по колiнах, i я майже падаю.

– Ану рухайся, – лунае ззаду голос. Оглядаюся й усвiдомлюю, що Адам уже вийшов, а я маю йти за ним.

Коли ми знову в знайомому мороцi дурки, Адам зупиняться лише одного разу.

– Джульетто.

. Я не вiдповiдаю йому.

– Вiзьми мене за руку, – говорить вiн.

– Нiколи, – вихлюпую я мiж двох ковткiв кисню. – Нiколи. Тяжке зiтхання.

Я вiдчуваю, що вiн рухаеться в темрявi й невдовзi його тiло надто близько, так обеззбройно близько до мене. Його рука лягае на мiй стан, i вiн веде мене через коридори в невiдомому напрямi. Кожен дюйм моеi шкiри палае. Менi доводиться змушувати себе триматися на ногах, щоб не впасти в його обiйми. Дистанцiя, яку ми проходимо, набагато довша, нiж я очiкувала. Коли Адам зрештою починае говорити, я здогадуюся, що ми близько до виходу.

– Зараз ми вийдемо на вулицю, – промовляе вiн бiля мого вуха.

Менi доводиться стиснути кулаки, щоб втамувати почуття, якi переповнюють мое серце. Я надто збентежена, щоб чути його голос i розумiти значення того, що вiн каже.

– Я просто подумав, ти маеш знати.

У вiдповiдь я лише голосно втягую повiтря. Я майже рiк не була надворi. Я до болю схвильована, адже не вiдчувала природного свiтла на шкiрi так довго, що навiть не знаю, чи зможу його витримати. У мене немае вибору.

Спершу мене б’е свiже повiтря.

Атмосфера не може похвалитися чистотою, але пiсля стiлькох мiсяцiв у бетоннiй камерi навiть зiпсований кисень умирущоi Землi смакуе немов райське блаженство. Я не можу достатньо швидко вдихнути. Я наповнюю своi легенi цим вiдчуттям; ступаю в цей легiт, стискаю вiтер у жменi, i вiн втiкае крiзь моi пальцi. Блаженство, не схоже нi на що з того, чого менi довелося зазнати.

Повiтря свiже й холодне. Збадьорлива ванна вiдчутного нiчого кусае i гладить мою шкiру. Сонце сьогоднi високо, воно

заслiплюе, вiдбиваючись вiд маленьких клаптикiв снiгу, що примерзли на землi. Через це надто яскраве свiтло менi доводиться опустити очi й дивитися навколо, прискалившись, але теплi променi огортають мое тiло, немов пальто, пошите на мiй розмiр, немов обiйми чогось бiльшого за людину. Я могла б залишитися в цiй митi назавжди. На одну нескiнченну секунду я почуваюся вiльною. Доторк Адама повертае мене до реальностi. Я майже пiдстрибую, коли вiн обiймае мене за стан. Благаю своi кiстки не тремтiти.

– З тобою все гаразд?

Мене дивують його очi. Вони знову такi ж, як я пам’ятаю, блакитнi й бездоннi, немов найглибше мiсце в океанi. Його руки

навколо мене.

– Я не хочу, щоб ти мене торкався, – брешу я.

– У тебе немае вибору, – вiн не дивиться на мене.

– У мене завжди е вибiр.

Вiн пробiгае рукою по волоссю i важко ковтае.

– Іди за мною.

Ми на пустирi, де немае нiчого, крiм зiв’ялого листя й дерев, що вмирають, тамуючи спрагу маленькими ковтками талого снiгу з землi. Навколо краевид, поруйнований вiйною, але все-таки це найкраще, що я бачила за тривалий час. Солдати, якi крокували неподалiк, зупиняються, щоб подивитись, як Адам розчиняе передi мною дверцята машини.

Це не автомобiль. Це танк.

Я дивлюся на масивну металеву конструкцiю та збираюся залазити на ii бiк, коли раптом Адам опиняеться за мною. Вiн пiднiмае мене за поперек, i я тамую подих, коли вiн саджае мене на сидiння.

Невдовзi ми мовчки рушаемо, i я навiть не уявляю куди. Через вiкно роздивляюся все навколо.

Я iм i п’ю, всотую в себе кожну найдрiбнiшу деталь цих руiн, овиду, покинутих домiвок i покручених шматкiв металу й скла, якими всiяно все навколо. Свiт виглядае голим, позбавленим зеленi й тепла. Немае вуличних вогнiв, немае попереджувальних знакiв; у цьому немае потреби. Бо ж немае i громадського транспорту. Усiм вiдомо, що машини тепер виробляе одна-однiсiнька компанiя та продае iх за неймовiрними цiнами.

Дуже небагато людей можуть дозволити собi мати засiб для втечi.

Усе населення розпорошене по тому, що залишилося вiд краiни. Переважають iндустрiальнi будiвлi: високi квадратнi металевi коробки, напханi устаткуванням. Машинерiею, що пiдпорядкована безпосередньо армii, безпосередньо «Вiдродженню» i призначена руйнувати залишки людськоi цивiлiзацii.

Вугiлля / Смола / Сталь

Сiрий / Чорний / Срiблястий

Димнi кольори забруднюють горизонт, капаючи в сльоту, що колись була снiгом. Смiття навалене скрiзь на латках пожовклоi трави безладними купами, що де-не-де проглядають посеред спустошення.

Звичнi будинки нашого старого свiту зруйнованi: вiкна розбитi, дахи знесенi, червона, зелена i блакитна фарби здертi й замiненi вiдтiнками, що краще позначають наше яскраве майбутне. Тепер я бачу бараки, кинутi на сплюндровану землю, i починаю пригадувати. Пригадую, що це мало бути тимчасово. Цi бараки почали будувати за кiлька мiсяцiв до того, як мене ув’язнили. «Вiдродження» казало, що цього маленького, холодного житла мае вистачити, доки воно узгодить усi деталi нового плану. Це лише доки скоряться всi. Доки люди перестануть протестувати й зрозумiють, що змiни на краще для них, на краще для iхнiх дiтей, на краще для майбутнього.

Я пам’ятаю правила.

Бiльше нiяких небезпечних фантазiй, нiяких лiкiв за рецептом. Нова генерацiя мае складатися лише зi здорових особистостей. Хворих потрiбно iзолювати. Вiд старих вiдмовитися. Проблемних зачинити в психлiкарнях. Виживуть лише сильнi.

Так. Звичайно.

Бiльше нiяких дурних мов, дурних iсторiй, бiльше нiяких дурних картин над дурними камiнами. Нiякого Рiздва, Хануки, Рамадану i Дiвалi. Нiяких розмов про релiгiю, вiру чи особистi переконання. «Особистi переконання – це те, що майже вбило нас усiх» – ось що вони кажуть.

Особистi прiоритети, забобони та iдеологii роздiлили нас.

Спантеличили нас. Зруйнували нас.

Ми маемо подолати егоiстичнi потреби, бажання й пристрастi. Позбавитися жадiбностi, надмiрностi та зажерливостi. Порятунок – у самоконтролi, мiнiмалiзмi, рiвних умовах життя; одна проста мова i новенький словник зi зрозумiлими всiм словами.

«Оце врятуе нас, врятуе наших дiтей, врятуе людство» – так вони кажуть.

Справедливiсть «Вiдродження». Людство «Вiдродження».

Надiя «Вiдродження», Зцiлення i Щастя.

ВРЯТУЙ НАС!

ПРИЄДНУЙСЯ ДО НАС!

СУСПІЛЬСТВО «ВІДРОДЖЕННЯ»!

На стiнах досi залишилися плакати.

Вiтер трiпае iхнi подертi залишки, але вони мiцно закрiпленi i майорять над металевими та бетонними конструкцiями. Деякi з них прилаштованi до стовпiв, що випинаються прямо з землi; скрiзь е гучномовцi. Гучномовцi тепер на кожному стовпi. Гучномовцi попереджають людей про неминучi небезпеки, якi iх оточують.

Але свiт жахливо мовчазний.

У байдужому холодi мiстяни квапляться на фабрики, шукаючи, чим прогодувати своi родини. Надiя в цьому свiтi стiкае кров’ю пiд дулом пiстолета.

Насправдi всiм байдуже до iдеi.

Люди звикли сподiватися. Вони хочуть думати, що стане краще. Вони хочуть вiрити, що зможуть повернутися д

звичних турбот про плiтки, вiдпустки та суботнi вечiрки. «Вiдродження» обiцяло надто красиве майбутне, щоб це могло бути правдою, а суспiльство надто впало у вiдчай, щоб не вiрити. Вони не усвiдомили, що пожертвували своiми душами органiзацii, яка змогла скористатися iхнiм невiглаством. Їхнiм страхом.

Бiльшiсть громадян надто наляканi, щоб протестувати, але е iншi, сильнiшi. Іншi, що чекають слушноi нагоди. Іншi, що вже почали боротися.

Сподiваюся, боротися ще не пiзно.

Я жадiбно розглядаю кожну гiлочку, що тремтить на вiтрi, кожного солдата, кожне вiкно, яке я можу порахувати. Моi очi немов два професiйних кишенькових крадii, вони гребуть усе пiдряд i зберiгають у сховищах моеi пам’ятi.

Ми все iдемо та iдемо, i я втрачаю лiк хвилинам.

Ми пiд’iжджаемо до чогось, напевно, разiв у десять бiльшого за психлiкарню, iмовiрно, тут якийсь осередок цивiлiзацii. Ззовнi це непримiтна будiвля, що нiчим не вирiзняеться, крiм свого розмiру; сiрi сталевi плити утворюють чотири гладкi стiни з щiлинами вiкон. Непримiтна будiвля без жодноi особливоi прикмети чи позначки, що вказувала б на ii справжне призначення.

Замаскована штаб-квартира.

Усерединi танка звивистий безлад кнопок i важелiв, що спантеличують мене, але Адам розчиняе дверцята ще до того, як я встигаю з усiм цим розiбратися. Його руки знову охоплюють мiй стан, моi ноги вже твердо стоять на землi, але серце калатае так швидко, що, я певна, вiн може його почути. Вiн мене не вiдпускае.

Я пiдводжу погляд.

Непроникнi очi, насуплене чоло, його вуста

– два шматки поразки, складенi разом. Я вiдступаю назад, i тисячi дрiбних частинок розсипаються мiж нами. Вiн клiпае очима. Вiдвертаеться. Вдихае, i п’ять пальцiв його руки стискаються в кулак.

– Сюди, – кивае вбiк будiвлi.

Я йду за ним усередину.

Одинадцять

Хоч до якого неймовiрного жаху я приготувалася, реальнiсть чи не гiрша.

Бруднi грошi стiкають зi стiн, роки постачання iжi змарнованi на мармурову пiдлогу, сотнi тисяч доларiв, що могли б бути витраченi на медичну допомогу, утопленi в неймовiрних меблях i перських килимах. Вiдчуваючи тепло вiд вентиляторiв, я подумала про дiтей, що благають чистоi води. Глянувши на кришталевi люстри, почула зойки матерiв, що просять милосердя. Я бачу iлюзорний свiт, що iснуе серед жахливоi реальностi, i не можу поворухнутися.

Я не можу дихнути.

Так багато людей мусять померти, щоб пiдтримати цi вигоди. Так багато людей мусять втратити своi домiвки, своiх дiтей i своi останнi п’ять доларiв у банку за обiцянки, обiцянки, обiцянки, так багато обiцянок врятувати iх вiд самих себе. Вони обiцяли нам, «Вiдродження» обiцяло нам надiю на краще майбутне. Вони казали, що все виправлять, вони казали, що допоможуть нам повернутися до знайомого свiту – свiту з побаченнями в кiно, весiллями навеснi та дитячими вечiрками. Вони казали, що повернуть нам нашi будинки, наше здоров’я, наше стабiльне майбутне.

Але вони вкрали все.

Вони забрали все.

Вони заполонили свiт зброею, направленою в нашi чола, i, усмiхаючись, вистрiляли шiстнадцять куль прямо через наше майбутне. Тих, хто був достатньо сильний, щоб боротися, вони знищили, а жалюгiдних слабакiв, що не вписувалися в iхнi утопiчнi плани, iзолювали.

Ось доказ iхньоi корупцii.

Мою шкiру заливае холодний пiт, пальцi тремтять вiд огиди, ноги не встоять на цiй

егоiстичнiй розкошi. Усе червонiе. Кров закатованих тiл бризкае крiзь вiкна, розливаеться пiдлогою, стiкае з люстр.

– Джульетто… Я зломлена.

Я падаю на колiна, мое тiло вивертаеться вiд болю, який я так довго стримувала, труситься вiд ридань, якi я бiльше не здатна придушувати, моя гiднiсть розчиняеться в сльозах, напруга останнього тижня роздирае шкiру на клаптi.

Я не можу навiть дихати.

Я не можу вхопити кисню, мене вивертае на сорочку, але блювоти немае, я чую голоси i бачу обличчя, яких бiльше не впiзнаю, вiдлуння слiв i думки так переплутуються, що я не розумiю, чи досi притомна.

Менi здаеться, я справдi збожеволiла.

Мене пiднiмае в повiтря. Я немов пiр’iнка в його руках, вiн проходить крiзь натовп солдат, яким цiкаво глянути, що там вiдбуваеться, i на мить менi все одно, що я не повинна цього хотiти. Я хочу забути про те, що маю його ненавидiти, що вiн мене зрадив, що вiн працюе на тих самих людей, якi хочуть зруйнувати той мiзер, який ще залишився вiд людськоi цивiлiзацii; мое обличчя зариваеться в м’яку тканину його сорочки, щока притиснута до його грудей, вiн пахне силою та смiливiстю, i весь свiт потопае в дощi. Я хочу, щоб вiн

нiколи не вiдпускав мене. Шкода, що я не можу торкнутися його шкiри, я хотiла б, щоб мiж нами не було перепон.

Реальнiсть гатить мене в обличчя.

Приниження прострiлюе мiй мозок, вiдчайдушний сором затьмарюе свiдомiсть; кров бухае до голови менi, проступае крiзь шкiру. Я хапаюся за його сорочку.

– Ти можеш мене вбити, – кажу я йому. – У тебе ж е пiстолети.

Я викручуюся з його обiймiв, i вiн мiцнiше притискае мене до себе.

а його обличчi жодноi емоцii, крiм несподiваного напруження в щелепi й руках.

– Ти можеш просто вбити мене, – благаю я.

– Джульетто…

Його голос суворий, на межi вiдчаю.

– Будь ласка.

Я знову завмираю. Знову безсила. Я тану, енергiя витiкае з моiх кiнцiвок.

Ми стоiмо навпроти дверей.

Адам бере картку-ключ i проводить по чорнiй склянiй панелi, вбудованiй бiля ручки, i сталевi дверi розчиняються. Ми заходимо всередину.

Ми самi в новiй кiмнатi.

– Будь ласка,

вiдпусти мене, – кажу я йому.

Посерединi лiжко королiвських розмiрiв, пишний килим прикрашае пiдлогу, у стiнi навпроти вбудовано гардероб, люстри звисають зi стелi. Ця краса така гнила, що я не можу на неi дивитися. Адам обережно опускае мене на м’який матрац i робить маленький крок назад.

– Думаю, на якийсь час ти залишишся тут, – говорить вiн.

Я заплющую очi. Я не хочу думати про нелюдськi тортури, що чекають на мене.

– Будь ласка, – кажу йому. – Я хотiла би побути сама.

Глибоке зiтхання.

– Це неможливо.

– Що ти маеш на увазi? – я повертаюся.

– Я маю наглядати за тобою, Джульетто.

Вiн вимовляе мое iм’я немов зiтхання.

– Варнер хоче, щоб ти зрозумiла, що вiн тобi пропонуе, але тебе досi вважають… загрозою. Вiн призначив мене на це завдання. Я не можу пiти.

Я нажахана.

– Ти житимеш зi мною?

– Я живу в бараках на протилежному кiнцi цiеi будiвлi. З iншими солдатами. Але так, – вiн прочищае горло, не дивиться на мене. – Я переiду сюди.

Бiль пронизуе мiй живiт i розходиться нервами. Я хочу ненавидiти i засуджувати його, хочу волати, але не можу, бо все, що бачу, – це восьмирiчного хлопчика, який навiть не пам’ятае, що вiн був найдобрiшою людиною, яку я пiзнала в життi.

Я не хочу вiрити, що все це вiдбуваеться насправдi.

Я заплющую очi й опускаю голову на колiна.

– Тобi треба одягтися, – говорить вiн за мить.

Я пiднiмаю голову. Клiпаю, немов не можу зрозумiти, про що вiн говорить.

– Я одягнена.

Вiн прочищае горло, але намагаеться залишатися спокiйним.

– Тут е ванна кiмната.

Вiн жестом вказуе на неi. Я помiчаю в кiмнатi ще однi дверi, i раптом менi стае цiкаво. Я чула розповiдi про людей, що мають ванни у своiх спальнях. Думаю, вони не прямо в спальнях, але досить близько. Я зiсковзую з лiжка й прямую туди, куди вказуе його палець. Коли я вiдчиняю дверi, вiн продовжуе:

– Тут ти можеш взяти душ i переодягтися. Ванна – едине мiсце, де немае камер, – додае вiн за якусь мить.

У моiй кiмнатi камери.

Звiсно.

– Там ти можеш знайти одяг.

Вiн кивае на гардероб. Раптом менi здаеться, що його щось муляе.

– І ти не можеш пiти? – питаю я.

Вiн потирае чоло та сiдае на лiжко. Зiтхае.

– Ти маеш приготуватися. Варнер чекатиме тебе на обiд.

– Обiд? – здаеться, моi очi зараз вилiзуть на лоб.

– Так, – похмуро вiдповiдае Адам.

– То вiн не збираеться мене катувати? – менi соромно за полегшення, що вчуваеться в моему голосi; напруга, яку я не усвiдомлювала, спала, ii пiдживлював мiй страх.

– Вiн збираеться запросити мене на обiд?

Я навiть не уявляю, як смакуватиме справжня iжа.

Адамове обличчя знову стае непроникним.

– Ти маеш поспiшати. Я покажу тобi, як усе працюе.

Я не встигаю запротестувати, як вiн уже у ваннiй, i менi доводиться йти за ним. Дверi досi вiдчиненi, вiн стоiть у маленькiй кiмнатцi, повернувшись до мене спиною, i я не розумiю чому.

– Я знаю, як користуватися ванною, – говорю йому.

Вiн повертаеться дуже, дуже повiльно, i мене накривае панiка. Зрештою вiн пiдводить голову, але його очi бiгають туди-сюди. Коли вiн дивиться на мене, його зiницi розширяються, а чоло насуплюеться. Права рука стискаеться в кулак, а один палець лiвоi руки вiн пiдносить до вуст. Вiн наказуе менi мовчати.

У мене все всерединi обриваеться.

Я знала, щось насуваеться, але нiколи не думала, що це буде саме Адам. Я не думала, що вiн буде тим, хто мене скривдить, катуватиме мене, змусить жадати смертi бiльше, нiж ранiше. Я навiть не усвiдомлюю, що плачу, доки не чую власний хрип i не вiдчуваю мовчазних слiз, що котяться обличчям, i менi

так соромно за свою слабкiсть, але якiйсь частинi мене все одно. Є спокуса благати, просити пощади, схопити його пiстолета i самiй покласти всьому край. Вiдчай – едине, що менi залишаеться.

Вiн, здаеться, помiчае мою раптову iстерику, бо його очi широко розплющуються, а рот розтуляеться.

– Нi, Джульетто, я не… – вiн тихо щось собi бурмоче. Здiймае до чола кулак, обертаеться, тяжко зiтхае, перетинае маленьку кiмнатку. Знову бурмоче.

Виходить, не обертаючись.

Дванадцять

Цiлих п’ять хвилин пiд гарячою проточною водою, два шматки мила, обидва з ароматом лаванди, пляшка шампуню, призначеного лише для волосся, i доторк м’яких махрових рушникiв, якi я наважилася огорнути довкола свого тiла, – я починаю розумiти.

Вони хочуть, щоб я пробачила.

Вони думають, що зможуть стерти моi спогади, купити мою лояльнiсть, мою вiдданiсть кiлькома гарячими обi

ами i кiмнатою з видом. Вони думають, що я так дешево продаюся.

Здаеться, Варнер не розумiе, що я виросла без усього цього i не жалiлася. Я не хотiла одягу чи iдеального взуття чи будь-чого дорогого. Я нiколи не бажала загорнутися у шовк. Усе, чого я будь-коли прагла, – це торкнутися iншоi людськоi iстоти не лише руками, але й серцем. Я спостерiгала свiт з його браком спочуття, поверховими судженнями i холодними обуреними поглядами. Навколо мене цього було задосить.

Я мала так багато часу, щоб слухати. Дивитися.

Вивчати людей, мiсця, подii. Усе, що потрiбно було зробити для цього, – це розплющити очi. Просто розгорнувши книжку, я могла на кожнiй сторiнцi спостерiгати iсторii, якi стiкають кров’ю. Спогади, вигравiюванi на паперi.

Я жила мiж сторiнками книжок.

Не маючи живих людських стосункiв, я укладала союзи з паперовими образами. Я вiдчувала любов i втрату з оповiдей, вичитувала iх з iсторii. Я пережила пiдлiтковий вiк за асоцiацiями. Мiй свiт – це переплетена павутина слiв, нанизаних кiнцiвка до кiнцiвки, кiстка до сухожилля, думки до образiв – усе разом. Я складаюся з лiтер, образiв, сформованих у речення, чиiхось дотепних вигадок.

Вони хочуть стерти з мого життя на цiй землi кожен роздiловий знак, але не думаю, що можу дозволити цьому статися. Я одягаю свiй старий одяг i навшпиньки виходжу в спальню, де, виявляеться, уже нiкого немае. Адам пiшов, хоч говорив, що залишиться. Я не розумiю його, не розумiю його дiй, не розумiю свого прихованого розчарування. Якби ж менi не подобалася ця свiжiсть моеi шкiри, вiдчуття iдеальноi чистоти, яке огорнуло мене вперше пiсля такого тривалого часу; я не розумiю, чому досi не подивилася в дзеркало, чому боюся того, що там побачу, чому не певна, що пiзнаю те обличчя з дзеркала.

Вiдчиняю гардероб.

Тут повно суконь i черевикiв, сорочок i штанiв та iншого рiзноманiтного одягу. Кольори такi яскравi, що менi аж боляче дивитися, тканини такi розкiшнi, що я майже боюся iх торкатися. Розмiр пiдходить iдеально, надто iдеально.

Вони чекали на мене.

Здаеться, з неба падае камiння i гатить мене по черепу.

Я була знехтувана, покинута й iзольована в суспiльствi, потiм мене забрали з дому. Мене насильно тестували й запроторили в камеру. Мене дослiджували. Я голодувала. Менi кинули дружбу лише для того, щоб зрадити й утопити в цьому жахiттi, за яке я маю бути вдячна. Моiм батькам. Моiм учителям. Адамовi. Варнеровi. «Вiдродженню». Вони всi мене використовували. Вони думають, що я лялька, яку можна переодягати й викручувати то так, то iнак. Але вони помиляються.

– Варнер чекае на тебе.

Я обертаюсь i вiдскакую вiд гардеробу, захряпуючи дверцята в панiцi, що стискае мое серце. Я заспокоююсь i проганяю свiй страх, коли бачу Адама, що стоiть у дверях. Його вуста якусь мить рухаються, але вiн нiчого не говорить. Несподiвано вiн проходить уперед аж на стiльки, що його можна торкнутися. Вiн прямуе повз мене, щоб знову вiдчинити дверцята, що приховують речi, саме iснування яких викликае в мене огиду.

– Це все для тебе, – говорить вiн, не дивлячись на мене, його пальцi торкаються сукнi такого насиченого сливового кольору, що ii хочеться з’iсти.

– У мене вже е одяг, – я проводжу рукою по складках своiх брудних зношених лахмiть.

Зрештою вiн вирiшуе глянути на мене, але й цiеi митi його очi клiпають i застигають, його вуста розтуляються вiд здивування. Я думаю, що, може, помившись, здобула нову подобу, i шарiюся, сподiваючись, що йому не надто гидке те, що вiн бачить. Не знаю, чому мене це так турбуе.

Вiн вiдводить погляд. Глибоко зiтхае.

– Я чекатиму ззовнi.

Якусь мить роздивляюся всерединi гардеробу, перед тим як захряпнути його. Проводжу тремтячими пальцями по вологому волоссю i намагаюся заспокоiтися.

Я Джульетта. Я дiвчина.

Я не чиясь власнiсть.

Менi все одно, як Варнер хоче, щоб я виглядала.

Я виходжу, i Адам секунду дивиться на мене. Вiн потирае потилицю й нiчого не каже. Хитае головою. Рушае. Вiн не торкаеться мене, i я мала б цього не помiчати, але помiчаю. Я не уявляю, чого очiкувати, яким буде мое життя в цьому новому мiсцi, але в мене шкребе в шлунку вiд кожноi вишуканоi прикраси, кожного дорогого аксесуару, вiд кожноi зайвоi картини, оздоби чи освiтлення цього будинку. Сподiваюся, усе воно згорить у пеклi. Я йду за Адамом по довгому, встеленому килимом коридору до повнiстю скляного лiфта. Вiн використовуе ту саму карткуключ, якою вiдмикав моi дверi, i ми заходимо всередину. Я навiть не усвiдомлюю, що лiфт почав рухатися вгору через цi нескiнченнi поверхи. Думаю, яке це буде огидне видовище, коли я увiйду до iдальнi, i майже рада.

Менi приемно розчаровувати Варнера в усьому.

У iдальнi досить мiсця, щоб нагодувати тисячi сирiт. Замiсть них там сiм банкетних столiв, на яких красуеться синiй шовк, кришталевi вази з орхiдеями i мрiйливими лiлiями, склянi глеки з гарденiями.

Цiкаво, де вони дiстали квiти. Напевно, цi квiти несправжнi. Навряд чи вони можуть бути справжнi. Я не бачила справжнiх квiтiв у

е багато рокiв.

Варнер сидить на чолi стола в центрi кiмнати. Щойно побачивши

Адама, вiн пiдводиться. Уся кiмната пiдводиться слiдом за ним.

Майже вiдразу я розумiю, що вiльний стiлець збоку вiд нього для мене, i я не маю зупинятись, але зупиняюся. Швидко оглядаю всiх присутнiх i не помiчаю бiльше жiнок, окрiм мене.

Адам торкаеться моеi спини кiнчиками трьох пальцiв, i здаеться, моя шкiра зараз вибухне. Я поспiшаю вперед, i Варнер привiтно усмiхаеться. Вiн вiдсовуе стiльця злiва i жестом запрошуе мене сiдати. Я сiдаю.

Намагаюся не дивитися на Адама, що сiдае навпроти.

– Знаеш… серденьку, у твоему гардеробi е одяг.

Варнер сiдае; усi в кiмнатi також сiдають i продовжують базiкати. Вiн майже повнiстю повертаеться в моему напрямку, але чомусь едина людина, присутнiсть якоi я вiдчуваю, за столом навпроти. Я концентрую увагу на порожнiй тарiлцi за два дюйми вiд моiх пальцiв. Опускаю руки на колiна.

– І ти бiльше не повинна одягати цi бруднi тенiснi туфлi, – продовжуе Варнер, зиркнувши на мене ще раз перед тим, як налити щось у мою чашку. Воно виглядае як вода.

Ненавиджу його усмiшку.

Чиста ненависть виглядае, як усi iншi люди, коли усмiхаеться. Доки вона крутиться i складае вуста й зуби в щось подiбне до слабини, яка не може напасти.

– Джульетто?

Я вдихаю надто швидко. Здушений кашель стискае мое горло. Його склянi зеленi очi роздивляються мене.

– Ти не голодна? – такий медовий голос. Руки в рукавичках торкаються мого зап’ястя, i я майже вивертаю його, поспiшаючи вiдсунутися.

– Нi, дякую.

Вiн розтягуе нижню губу в посмiшку.

– Серденьку, не плутай смiливiсть з дурiстю. Я знаю, що ти днями нiчого не iла.

Мiй терпець урвався.

– Та я лiпше помру, нiж iстиму вашу iжу чи слухатиму, як ви називаете мене серденько, – кажу я йому i стискаю щелепи.

Адам упускае виделку.

Варнер зиркае на нього, але, коли знову дивиться на мене, його очi суворiшають. Вiн утримуе мiй погляд кiлька секунд, перед тим як дiстати пiстолета з кишенi пiджака. Стрiляе.

Уся кiмната кричить, щоб вiн перестав. Мое серце пiдкочуеться до горла.

Я дуже-дуже повiльно повертаю голову в напрямi дула Варнерового пiстолета, щоб побачити, що вiн прострелив кiстку м’ясноi страви. Їжа трохи паруе, ii навалено менш нiж за фут вiд гостей. Вiн стрiляв i не дивився. Вiн мiг когось убити.

Уся моя енергiя йде на те, щоб залишатися дуже-дуже спокiйною.

Варнер кладе пiстолета на мою тарiлку. Тиша облiтае всю залу i повертаеться назад.

– Дуже обережно добирай слова, Джульетто. Варто менi поворухнути пальцем, i твое життя стане не таким простим.

Я клiпаю очима.

Навпроти мене Адам штовхае тарiлку з iжею; його прямий погляд проходить моею шкiрою, немов розпечена кочерга. Його очi волають будь ласка.

Я беру виделку.

Вiд Варнера нiчого не приховаеш. Вiн прочищае горло трохи заголосно. Нерадiсно смiеться, розрiзаючи м’ясо на тарiлцi.

– Менi потрiбно змусити Адама виконувати всю роботу за мене?

– Вибачте?

– Здаеться, вiн единий, кого ти слухаешся.

Його тон грайливий, але щелепа, безсумнiвно, нервово напружена. Вiн повертаеться до Адама.

– Дивно, що ти не попросив ii змiнити одяг, як я тобi наказував. Адам сiдае прямiше.

– Я просив, сер.

– Менi подобаеться мiй одяг, – говорю я йому. «Менi подобаеться муляти тобi очi», – це те, що я хочу йому сказати.

Варнер знову усмiхаеться.

– Серденьку, нiхто не питае, що тобi подобаеться. Тепер iж.

Менi потрiбно, щоб бiля мене ти виглядала якнайкраще.

Тринадцять

Варнер наполягае на тому, щоб провести мене до кiмнати.

Пiсля обiду Адам разом з кiлькома солдатами кудись зникае. Зникае без слова чи погляду в мiй бiк, i я не знаю, чого чекати. Зрештою менi нiчого втрачати, крiм свого життя.

– Я не хочу, щоб ти мене ненавидiла, – говорить Варнер, коли ми прямуемо до лiфта. – Я твiй ворог лише тодi, коли ти сама цього захочеш.

– Ми завжди будемо ворогами, – мiй голос бринить кригою, слова тануть на моему язицi. – Я нiколи не буду тим, чим ви хочете мене зробити.

Натискаючи кнопку лiфта, Варнер зiтхае.

– Я гадаю, невдовзi ти змiниш свою думку.

Вiн поглядае на мене, ледь усмiхаючись. Це жахливо, що така дивовижна зовнiшнiсть марнуеться на таке жалюгiдне створiння.

– Ти i я, Джульетто – разом? Нас не зупинити.

Я не дивлюся на нього, хоч вiдчуваю його погляд на кожному дюймi свого тiла.

– Нi, дякую.

Ми в лiфтi. Свiт мчить повз нас, а стiни зi скла роблять нас видимими для всiх на кожному поверсi. У цiй будiвлi немае секретiв.

Варнер торкаеться мого лiктя, але я вiдсуваюся.

– Ти можеш передумати, – м’яко говорить вiн.

– Як ви це з’ясували?

Лiфт, дзенькнувши, розчиняеться, але я не рухаюся. Я нарештi обертаюся, щоб роздивитися його, бо не можу втримати цiкавостi. Я роздивляюся його руки, так завбачливо затягнутi в шкiру, рукави товстi, твердi й довгi. Навiть комiрець високий, королiвський. Вiн бездоганно одягнений з голови до п’ят, закритий скрiзь, окрiм обличчя. Нав

ть якщо я захочу його торкнутися, не певна, що зможу це зробити. Вiн не забувае захищатися.

Вiд мене.

– Можливо, поговоримо завтра ввечерi?

Вiн пiднiмае брову й пропонуе менi руку. Я вдаю, що не помiтила ii, коли ми виходимо з лiфта i спускаемося коридором.

– Можливо, одягнеш щось гарненьке.

– Як тебе звати? – питаю його. Ми стоiмо навпроти моiх дверей.

Вiн зупиняеться. Здивований. Майже непомiтно пiднiмае пiдборiддя. Фокусуе своi очi на моему обличчi, поки я не починаю шкодувати про свое запитання.

– Ти хочеш знати мое iм’я.

Я роблю це ненавмисне, але моi очi трохи звужуються.

– Варнер – це твое прiзвище, чи не так? Вiн майже усмiхаеться.

– Ти хочеш знати мое iм’я.

– Не думала, що це таемниця.

Вiн ступае вперед. Його вуста ледь ворушаться. Вiн опускае погляд й натужно зiтхае. Проводить пальцем у рукавицi по моiй щоцi.

– Я скажу тобi мое iм’я, якщо ти скажеш менi свое, – шепоче надто близько до моеi шиi.

Я задкую. Важко ковтаю.

– Ти вже знаеш мое iм’я. Вiн не дивиться менi в очi.

– Твоя правда. Сформулюймо це iнакше. Маю на увазi: я скажу тобi свое iм’я, якщо ти покажеш менi свое.

– Що?

Я дихаю надто часто, надто нерiвно.

Вiн повiльно знiмае рукавичку, а я починаю панiкувати.

– Покажи менi, що ти можеш.

Я так стискаю щелепу, що починають болiти зуби.

– Я не буду тебе торкатися.

– Усе нормально, – вiн стягуе другу рукавичку. – Менi й не потрiбна твоя допомога.

– Нi…

– Не переймайся, – усмiхаеться вiн. – Певний, тобi не буде боляче.

– Нi, – я задихаюся. – Я не буду… Я не можу…

– Добре, – вiдрiзае Варнер. – Це добре. Ти не хочеш завдати менi болю. Мене це тiшить.

Вiн майже закочуе очi. Дивиться вниз у коридор. Поглядом знаходить солдата. Пiдкликае його кивком голови.

– Дженкiнз?

При своiх габаритах Дженкiнз рухаеться надзвичайно швидко; вiн опиняеться бiля мене за секунду.

– Сер.

Солдат на дюйм схиляе голову, хоч ясно, що вiн старший за Варнера. Йому не може бути бiльш нiж 27; невеликий, мiцний, коренастий. Скоса позирае на мене. Його карi очi теплiшi, нiж я очiкувала.

– Менi потрiбно, щоб ти провiв мiс Феррарз униз. Але попереджаю: вона страшенно вперта й намагатиметься вислизнути з-пiд твого нагляду, – Варнер повiльно усмiхаеться. – Не мае значення, що вона казатиме чи робитиме, солдате, ти не повинен ii вiдпускати. Ясно?

У Дженкiнза розширюються зiницi; вiн клiпае очима, його нiздрi трiпотять, а пальцi судомно стискаються. Вiн коротко видихае. Кивае. Дженкiнз не iдiот.

Я починаю бiгти.

Затиснута в коридорi, я пробiгаю повз приголомшених солдатiв, надто наляканих, щоб мене зупинити. Я не знаю, що роблю, чому вважаю, що можу втекти звiдси, i куди менi зараз податися. Намагаюся дiстатися лiфта, бо, менi здаеться, так можна виграти час. Я не знаю, що менi робити далi.

Накази Варнера вiдлунюють вiд стiн i вибухають у моiх вухах. Йому не доводиться мене переслiдувати. Іншi зроблять брудну роботу за нього.

Передi мною шикуються солдати. Позаду мене.

Бiля мене.

Я не можу дихати.

Я кручуся в колi своеi дуростi, панiки, болю, викликаних думкою про те, що я мимохiть можу зробити з Дженкiнзом. Що вiн мимохiть зробить зi мною. Що станеться з нами обома, попри нашi найкращi намiри.

– Хапайте ii, – спокiйно промовляе Варнер. Тиша заполоняе кожен куточок цiеi будiвлi. Його голос – единий звук у кiмнатi.

Дженкiнз виступае наперед.

Моi очi сльозяться, i я заплющую iх. Менi складно iх знову розплющити. Я оглядаюся назад на натовп i бачу в ньому знайоме обличчя. Адам дивиться на мене, вiн нажаханий.

Усе мое тiло палае вiд сорому. Дженкiнз простягае до мене руку.

Моi кiстки пiдгинаються синхронно з ударами серця. Я сповзаю на пiдлогу, складаючись, немов гофрований папiр. Моi руки в цiй подранiй футболцi так болiсно оголенi.

– Нi, – я затримую простягнуту руку, благаючи очима, вдивляючись в обличчя цього незнайомого чоловiка. – Будь ласка, нi. – Мiй голос перериваеться. – Ви ж не хочете мене торкатися…

– Я й не казав, що хочу, – голос Дженкiнза глибокий, спокiйний, сповнений жалю. У Дженкiнза немае рукавиць, жодного захисту, жодного пiдготування, жодноi можливостi захиститися.

– Це був прямий наказ, солдате, – гарчить Варнер, хапаючись за пiстолет при боцi.

Дженкiнз хапае мою руку.

НІ. НІ. НІ.

Я задихаюся.

Кров струменить венами, немов бурхлива рiка, хвилi тепла розходяться тiлом. Я вiдчуваю його бiль, вiдчуваю силу, що витiкае з його тiла, удари його серця вiдлунюють у моему вусi, i моя голова йде обертом вiд адреналiну, що переповнюе все мое ество.

Я почуваюся живою.

Я б хотiла, щоб це завдавало менi страждань. Я б хотiла, щоб це знищувало мене. Я би хотiла ненавидiти силу, нанизану на мiй скелет.

Але нi. Моя шкiра пульсуе вiд чийогось життя, i я не ненавиджу це вiдчуття.

Я ненавиджу себе за те, що дiстаю вiд цього задоволення. Я насолоджуюся тим, як це – наповнюватися життям, надiею i людською силою, бiльшими, нiж тi, на якi я здатна. Його бiль дае м

нi насолоду, про яку я не просила.

І вiн не вiдходить.

Але вiн не вiдходить, бо не може. Тому що це я маю обiрвати контакт. Тому що бiль робить його безсилим. Бо вiн пiймався в мою пастку.

Тому що я – Венерина мухоловка. Я смертельна.

Я падаю на спину i б’ю його в груди, вiдштовхуючи вiд себе, вiдштовхуючи його вагу вiд свого маленького тiла, i його непорушне тiло падае бiля мого. Раптом я кричу та намагаюся роздивитися щось крiзь запону слiз на своiх очах; я гикаю, я в iстерицi, нажахана непорушним виразом обличчя цього чоловiка, застиглими хрипами на його паралiзованих губах.

Я вириваюсь i подаюся назад. Море солдатiв розходиться передi мною. На кожному обличчi подив i вiдвертий жах. Дженкiнз лежить на пiдлозi, i нiхто навiть не намагаеться до нього наблизитися.

– Хто-небудь, допоможiть йому, – волаю я. – Хто-небудь, допоможiть йому! Йому потрiбен лiкар – його треба забрати… вiн… о господи… що я наробила…

– Джульетто…

– НЕ ТОРКАЙТЕСЯ МЕНЕ… ВИ НЕ ПОВИННІ МЕНЕ ТОРКАТИСЯ…

Варнер знову в рукавицях, вiн намагаеться пригорнути мене, намагаеться пригладити мое волосся, намагаеться витерти сльози, а я хочу його вбити.

– Джульетто, тобi потрiбно заспокоiтися…

– ДОПОМОЖІТЬ ЙОМУ! – кричу я, падаючи на колiна, мiй погляд прикутий до постатi на пiдлозi. Іншi солдати нарештi пiдходять ближче, обережно, немов постраждалий може бути заразним.

– Будь ласка, ви маете йому допомогти! Будь ласка…

– Кенте, Кертiсе, Соледаде. ПОДБАЙТЕ ПРО ЦЕ, – вигукуе Варнер, перш нiж схопити мене в обiйми.

Я ще шарпаюся, доки свiт навколо потьмарюеться.

Чотирнадцять

Стеля входить i виходить з фокусу.

Голова важка, зображення розмите, серце калатае. Виразний присмак панiки залiг десь пiд язиком, i я силуюся пригадати, звiдки вiн. Намагаюся сiсти i не можу згадати, чому лежу.

На моiх плечах чиiсь руки.

– Як ти почуваешся? – Варнер дивиться на мене згори вниз.

Спогади раптом спалахують перед моiми очима, обличчя Дженкiнза спливае у свiдомостi, i я розмахую кулаками й кричу, щоб Варнер мене облишив, намагаюся вирватися з його рук, але вiн лише усмiхаеться. Коротко смiеться. Притискае моi руки вниз до тулуба.

– Ну, принаймнi ти прокинулася, – зiтхае вiн. – На мить ти мене налякала.

Я намагаюся знову оволодiти своiми неслухняними кiнцiвками.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Переклад Вiкторii Івченко. (Прим. перекл.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить