Влада i насолода
Андрiй Маклаков

#PROScience
Книжка Андрiя Маклакова – спiрна i твереза, яка ламае рамки уявноi полiткоректностi i змушуе читача у зовсiм несподiваному ракурсi поглянути на багато аспектiв сучасноi цивiлiзацii. Що собою являе суспiльство, яке, наче губка, просочене нарцисизмом? У чому полягають справжнi мотиви сильних свiту цього? Чи е небезпечною насолода, i якими е ii наслiдки? Чи справдi все у цьому свiтi крутиться навколо грошей i влади? Автору вдалося по-новому зiбрати розрiзнений «пазл» нашоi дiйсностi i запропонувати оригiнальнi пiдходи до найрiзноманiтнiших сфер життя суспiльства: економiки та полiтики, захiдноi фiлософii та культури, науки та релiгii, гламурного середовища i таемних товариств.

Андрiй Маклаков

Влада i насолода

© А. Маклаков, 2019

© О. Кожушко, пер. з рос., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо – i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Вступ

Влада. Насолода. Могутнiсть наказу. Насолода пануванням i пiдпорядкуванням…

Можна не думати про них, але вiд влади i насолоди нiкуди подiтися. Як вважав французький iсторик i фiлософ Мiшель Фуко, влада – це зовсiм не те, що захоплюють або втрачають, вона властива всiм формам життя, оскiльки являе собою один iз видiв вiдносин, а саме – вiдносини залежностi.

Ось тут i починаеться найцiкавiше. Варто людинi, нехай навiть вона добре знайома вам i звична, отримати владу, як вона змiнюеться. Радикально змiнюються стосунки у родинi, варто тiльки чоловiковi або дружинi зробити кар’ерний поступ. До смiшного змiнюеться поведiнка рядового, який отримав сержантськi нашивки.

Але iснують речi значно серйознiшi та бiльш значущi. У ходi знаменитого Стенфордського експерименту в серпнi 1971 року психолог Фiлiп Зiмбардо подiлив групу добровольцiв на «охоронцiв» та «ув’язнених» – i наочно продемонстрував, що вiдбуваеться з людиною, яка отримала владу за умови, що з неi знято будь-яку вiдповiдальнiсть. Утiм, i без експериментальних пiдтверджень це е очевидним – досить таких речей, як звiрячi побиття протестувальникiв, катування в’язнiв i вiйськовополонених, свавiлля чиновникiв. Прикладiв бiльше нiж достатньо.

Дивно, але набагато менше уваги дослiдникiв привертае вражаюча покiрнiсть страждальноi сторони. Замiсть того, щоб об’еднатися i разом дати вiдсiч, жертви починають ображати i пригнiчувати одне одного. Але в чому причина такоi, здавалося б, неприродноi поведiнки?

Вiдповiдi на це запитання i присвячено цю книжку.

Насолоду, що доставляеться здiйсненням влади, ми називаемо тут «непристойною насолодою». Але чому, власне, непристойною?

Спробуймо розiбратися. Насолода сама по собi – це не просто «радiсть буття», задоволення вiд споглядання краси природи або творiв мистецтва. Вона завжди пов’язана з iншими людьми i при цьому е певний надлишок, розкiш, ексцес. Саме тому всi культури так чи iнакше контролюють джерела насолоди, обмежують iх. У нашiй культурi, наприклад, неприпустимими е сексуальнi стосунки з дiтьми, а адмiнiстрацiя тюрем не мае права катувати в’язнiв. В iнших культурах це дозволяеться, але вводяться iншi обмеження – припустiмо, заборона з’являтися з вiдкритим обличчям на вулицi або iсти у присутностi iнших людей. Якщо ви порушуете цi заборони, ви – незаконно насолоджуетеся, i це неодмiнно викликае обурення громадськостi та вiдповiдну реакцiю влади.

Однак значно частiше нам доводиться стикатися з iншими формами непристойноi насолоди: iз публiчною демонстрацiею влади або пасивним зневажанням соцiальних норм. Якщо ви балансуете на межi, не порушуючи норм, а всього лише демонструете здатнiс

ь i готовнiсть iх порушити, то ви вже отримуете насолоду, чи не так? Насолода приниженням iншоi людини, нехтування того, що е загальноприйнятим, – це i е непристойна насолода…

Непристойна насолода – головна втiха царедворцiв минулого, якi вражали iноземних послiв i простолюдинiв блиском i розкiшшю своiх палацiв, шат i церемонiалiв. Однак i сьогоднi нею пронизане життя правлячих класiв. Як вiдомо, Украiна – одна з вельми корумпованих краiн. Про боротьбу з корупцiею говорять усi, кому не лiньки, проте корупцiонерiв, якi зазнали покарання, – одиницi. Подiбна невразливiсть, безсумнiвно, приносить величезну насолоду полiтичному класу.

Звичайно, рiзницею в статусi неможливо знехтувати. Якщо ви – суддя, прокурор або народний депутат, то вам, за замовчуванням, дозволено багато що з того, чого не дозволено iншим. Ви перебуваете у привiлейованому становищi, яке саме по собi е джерелом насолоди.

Але все е не таким однозначним, про що, безсумнiвно, здогадувався Мiшель Фуко. Соцiальнi низи також отримують свою частку насолоди, нехай i не настiльки яскравоi, як непристойна, але такоi, що теж мае своi вiдтiнки. Це – «похмура» насолода, темна радiсть, своерiдне задоволення, що доставляеться власною покiрнiстю. Зазвичай воно не мае сексуального забарвлення, iнакше його можна було б вважати мазохiстським. Люди пiдкоряються лiдеру, господаревi, системi влади, але натомiсть отримують право пригнiчувати тих, кого вважають нижчими за себе, i тих, хто не пiдкорився. Із цим пов’язаний пошук цапiв-вiдбувайлiв (неймовiрно давнiй звичай!), яких карають, виганяють, а часом просто знищують. Так виникають касти недоторканних i опущених.

Аж тут у наших уявленнях про суспiльство виникае трiщина. Воiстину нездоланний розлом. Фiлософи, полiтологи та економiсти з рiдкiсною одностайнiстю вважають, що прагнення до влади е одвiку притаманним людинi. Воля до влади – природна i незмiнна. «Що поганого в тому, що вищий бажае панувати над нижчим?» – запитував Нiцше. Такоi самоi думки дотримувалися Гегель i Маркс, так вважають багато сучасних мислителiв. Рацiоналiзацiя прагнення влади та багатства – це мейнстрим[1 - Мейнстрим – термiн, яким позначають помiрно-прогресивнi напрямки будь-якого стилю. – Прим. ред.] захiдноi думки. І все начебто пiдтверджуе цей висновок.

Але ми думаемо iнакше. І вважаемо, що можливим е свiт, який живе за iншими законами. Навiть наша цивiлiзацiя рано чи пiзно змiниться iншою. Можливо, ми ще застанемо цю епоху.

Ця книжка – не тiльки про насолоду, що породжуеться вiдносинами влади i панування, а й про нашу цивiлiзацiю, яка нинi переживае глибоку кризу.

Ми намагаемося знайти вiдповiдь на питання, що означають для неi цi форми насолоди, вiдшукати iхнiй спiльний знаменник у найрiзноманiтнiших сферах людськоi активностi: внутрiшньому життi органiзацiй i гламурних тусовках, стосунках статей, економiчному життi, фiнансовiй системi та навiть в iсторii фiлософськоi думки… Людство накопичило величезнi знання, але це переважно знання про повторюванi процеси. Явища унiкальнi, тим бiльше у сферах духу або колективного несвiдомого, ми усвiдомлюемо лише з великими труднощами.

Сьогоднi колишне, монохромне, якщо можна так висловитися, уявлення про суспiльство та рушiйнi сили iсторii змiнюеться iншим – складним, полiхромним i багатовимiрним. І ця книжка – зовсiм не претензiя «осягнути неосяжне», а всього лише скромна спроба представити звичнi речi пiд iншим кутом. Дивлячись на свiт крiзь призму людських вiдносин, ми побачили в ньому не тiльки особливi ролi насолоди, а й iще дещо бiльш спантеличливе i небезпечне: нарцисизм.

Зрозумiло, саме поняття, що часто зустрiчаеться на сторiнках цiеi книжки, не е новим. Жан Бодрiяр, Славой Жижек, Кристофер Леш i багато iнших дослiдникiв указували на цей феномен, але з рiзних причин не оцiнили його соцiального значення. Ми ж, навпаки, звертаемо особливу увагу на те, що у самому ядрi, буквально у серцi захiдноi цивiлiзацii вкорiнено зовсiм не «нормальний» i «рацiональний» суб’ект, а суб’ект вельми специфiчний – нарцисичний. Нарцисизм сьогоднi – характерна особливiсть поведiнки полiтичних лiдерiв, партiй, великих корпорацiй, органiзацiй та установ, iнодi цiлих держав. Нарцисизмом пронизане все полiтичне й економiчне життя не тiльки Заходу, але й Росii з ii божевiльною i провокативною зовнiшньою полiтикою.

За багато столiть iснування захiдноi цивiлiзацii нарцисизм, що був спершу притаманний лише правлячим елiтам, було iнституцiоналiзовано, оточено ритуалами, вiн став звичним, а тому – малопомiтним. Вiн проник у тканину суспiльства, у технологiю вiдтворення людини та ii бажань, що служить завданню увiчнення панiвних форм суспiльних вiдносин i змiцнення влади його лiдерiв, якi найчастiше вважають за краще залишатися анонiмними.

Фактор прихованих систем керування у життi захiдноi цивiлiзацii не можна недооцiнювати. Недарма сказано, що справжня влада – це влада таемна. Таемнi спiльноти, як правило, наскрiзь просякнутi нарцисизмом – вони спираються на жорстку iерархiю, культивують

уявлення про свою «високу мiсiю», заради здiйснення якоi пiдходять будь-якi засоби, формують особливу мову i е вкрай мстивими щодо «вiдступникiв».

Нарцисичнi спiльноти ми вважаемо ключовим елементом захiдного суспiльства. Влада iхня воiстину безмежна. Важливо усвiдомлювати – i це е одним iз найважливiших мотивiв цiеi книжки, – що крiм свiтових фiнансiв, економiки та геополiтики, вони контролюють також i науковий свiт. Фактично, усi нашi уявлення про людину, еволюцiю живоi матерii та космос е цiлеспрямовано сконструйованими i цiлком нарцисичними. Захiдна людина щиро вiрить, що людина – вiнець творiння, а людство – унiкальне i самотне у Всесвiтi. Коли ж вона стикаеться з речами, якi не вкладаються в прокрустове ложе цiеi парадигми, то реагуе на них або як агент системи – категорично заперечуючи й отримуючи при цьому непристойну насолоду, або вiдмовляеться вiрити очевидному – i отримуе «похмуру» насолоду. Доступ до iстини надiйно перекрито системою освiти, свiтовою мережею академiчноi науки, системою фiнансування та медiа. Разом вони рiшуче припиняють будь-якi спроби отримання або розповсюдження небажаноi iнформацii, знань i технологiй.

Свiт – це пастка з прекрасно вiдрегульованим механiзмом – писав Жан Бодрiяр, чиi iдеi про неiстиннiсть, фальшивiсть популярних уявлень про дiйснiсть лягли в основу знаменитоi кiнотрилогii «Матриця». Цi слова фiлософа пiдкрiплюють нашу тезу про iснування нарцисичноi матрицi – сукупностi мереж рiзних установ, органiзацiй та iндивiдуумiв (унiверситетiв, засобiв масовоi iнформацii, банкiв, мiжнародних органiзацiй, iндустрii розваг, обивательськоi маси), що формують суб’екта суспiльних вiдносин, який е лояльним до системи, а також iерархiю керування. Ця матриця е складним колективним органiзмом. І якщо спробувати визначити мету ii iснування, то це е нескiнченне вiдтворення самоi себе, а зовсiм не «прогрес», «демократiя» i «процвiтання».

* * *

Тi, хто пiзнають, насамперед е прозивачами, вважав Нiцше. У цiй книжцi ми вводимо ряд концептiв: «нарцисична потреба», «брак», непристойна i «похмура» насолода, а також низку iнших.

Нарцисична потреба, що зазвичай трактують психоаналiтики як жага поваги i захоплення з боку оточуючих, яка пов’язана iз вразливiстю, нетерпимiстю до критики, дрiб’язковiстю й iншим, розумiеться нами як надлишкова мотивацiя, що притаманна нарцисам. Холоднi та байдужi до iнших людей, вони е дуже чутливими до всього, що безпосередньо стосуеться iхнiх прав i готовi зрушити гори на шляху до успiху. У цьому полягае iхня чимала соцiальна перевага.

Нарцисична потреба проявляеться в багатьох виявах: то як невситима жага загального захоплення, то як садомазохiстський комплекс, то у виглядi одержимостi споживанням або безмежнiй жадiбностi. Нарцисична потреба не притаманна традицiйному суб’екту. Це характерна риса i важлива ознака нарцисично змiненого суб’екта. Своею чергою «брак» – це колективна нарцисична потреба, яка перетворилася на соцiокультурну та економiчну домiнанту, яка виявляеться у формах користолюбства, споживацтва, прагнення наживи, монетизацii людських стосункiв. «Брак» – потужний рушiй сучасного суспiльства.

Це не означае, що ми заперечуемо факт iснування «природних», уроджених нарцисiв. Особистостi такого типу можуть формуватися в найрiзноманiтнiших умовах, але тiльки захiдна культура перетворила iх з iзгоiв на героiв. Мимоволi згадуеться образ доктора Хауса – однойменний серiал багато рокiв не сходив iз телеекранiв краiн «золотого мiльярда», переконуючи глядачiв, що холодний i цинiчний нарцис, яким фактично е доктор Грегорi Хаус, безумовно, гiдний називатися героем нашого часу. Г’ю Лорi, який зiграв цю роль, – безумовно талановитий, але варто хоча б на мить звiльнитися вiд його чарiвностi, i перед вами вже не «доктор Життя», а «доктор Смерть», котрий з якоюсь демонiчною, а насправдi – непристойною насолодою повiдомляе черговому пацiентовi: «Ви вмираете».

Утiм, типовий його пацiент може скористатися можливiстю отримати додаткову насолоду, заявивши щось на кшталт «мене нiхто нiколи не любив, я йду, хоч мене нiхто не зрозумiв i не оцiнив». Ця пара – непристойна насолода i «похмура» радiсть – мае унiверсальний характер.

Нас часто запитують, як поводитися, зiткнувшись iз нарцисом-начальником, родичем, потенцiйним партнером. Як бути, якщо ви мимоволi опинились у надрах нарцисичноi органiзацii? Звiсно, унiверсальних порад тут бути не може, проте важливо пам’ятати про двi речi – вразливiсть нарцисiв i iхню потребу в захопленнi, i про iхню мстивiсть. Не сподiвайтеся «виправити» нарциса. Не вступайте з ними у близькi стосунки. І всiма силами уникайте небезпеки стати об’ектом переслiдування з боку нарцисичноi органiзацii або нарцисичного суб’екта.

Значно складнiшим е питання про витоки нарцисизму сучасноi людини й усiеi захiдноi цивiлiзацii. Першi ознаки нового, а нинi типового для Заходу свiтовiдчуття можна виявити ще у працях фiлософа-францисканця Вiльяма Оккама (1285–1347), який рiшуче роздiлив Бога i людину, душу i тiло, звеличував рац

ональнiсть – що i привело його до конфлiкту iз церквою.

Розповзання нарцисичного свiтовiдчуття Європою чiтко зафiксував i бельгiйський економiст Бернар Лiетар у своiй книжцi «Душа грошей». На думку Лiетара, свiтовiдчуття европейцiв радикально змiнилося пiсля жахливоi епiдемii чуми наприкiнцi XIV столiття. Серед цих змiн – новий тип поведiнки европейських елiт i iхне ставлення до пiдданих, фiнансова система, архiтектура, одяг i навiть сексуальна поведiнка знатi. Цi змiни були пов’язанi i з появою нових технологiй – зокрема, iз промисловим виготовленням мiцних алкогольних напоiв, монополiею на яке заволодiла держава. Намiтився тренд на наркотизацiю населення, що мав величезне значення для становлення Русi.

Але чи е вихiд iз нарцисичноi матрицi? Простого шляху не iснуе – занадто щiльними е мережi гiперреальностi. Прорив до iстини – завжди результат напружених особистих зусиль. Але сьогоднi ми маемо для цього набагато бiльше можливостей, а на нашiй планетi все ще зберiгаються острiвцi людських спiльнот, що не надто зачепленi вестернiзацiею й колективним нарцисизмом.

* * *

Вiд цього моменту менi доведеться говорити вiд «я». За роки, що минули пiсля виходу книжки «Непристойнi насолоди», яка е iдейною попередницею «Влади i насолоди», свiт змiнився. Його покинув мiй друг i спiвавтор – Олексiй Костянтинович Шевченко, людина надзвичайного розуму i таланту. Йому належить ряд ключових iдей, на яких заснована i ця книжка. Однак я не мiг не враховувати тiеi обставини, що у свiтi сьогоднi позначилася нова тенденцiя – disclosure (розкриття). Багато що з того, що ранiше було таемним, вийшло на свiт, тому наш спiльний текст було iстотно перероблено та доповнено.

«Книжка для всiх – i нi для кого» – так назвав свiй головний твiр Фрiдрiх Нiцше. А книжку, яку ви зараз тримаете в руках, я б назвав книжкою для тих, хто бажае i прагне. Для тих, хто прагне вирватися з пастки гiперреальностi й повернути собi найдорогоцiннiший дар – свободу. Свободу думки, почуття та уяви… І нарештi – свободу осягнення того, хто ми е насправдi, чого хочемо, i куди йдемо.

Андрiй Маклаков

Киiв, 2019 р.

1. Влада i полiтика

Влада i полiтика е нероздiльними. Коли ми говоримо про владу, то зазвичай маемо на увазi державну машину – уряд, полiцiю, армiю, суд… А полiтика? Який асоцiативний ряд пов’язано з нею? Корупцiя, закулiснi змови, махiнацii, моральний розклад, розкiшнi автомобiлi, особняки, яхти, бiзнес-джети, «вiдкати», офшори, пiдкуп виборцiв, брехня, хитрощi та цинiзм. Деякi оглядачi навiть вважають, що полiтика «померла». Цiкаво, що влада при цьому нiкуди не дiваеться, вона була i залишаеться могутнiм магнiтом, який притягуе жадiбних i безпринципних кар’еристiв. У цьому немае нiчого нового, так було аb antiquo – мало не вiд початку часiв. Але чому, власне, сформувалося уявлення про полiтику як про щось загниваюче, що розпадаеться?

Навряд чи можливо з точнiстю встановити, коли саме це сталося, незважаючи на спокусу знайти вiдповiдь i кардинально вплинути на загадку. Однак перелiчiмо головнi симптоми. Перший iз них – дроблення i нестабiльнiсть полiтичних утворень. Стрiмке збiльшення кiлькостi полiтичних партiй, iхню нечисленнiсть i некерованiсть, зростання сепаратистських i радикальних настроiв ми вже давно звикли сприймати як данiсть. Здавалося б непорушнi парламентськi партii розсипаються на очах i безслiдно зникають. Натомiсть виникають новi партiйнi структури, укрупнюються, подаючи примарнi надii на «довгожительство», i так само раптово розпадаються. У краiнах Середземномор’я з кожною змiною уряду до парламенту приходить i нова «партiя влади», яка згодом без особливого шуму зникае. Згадувати покiйнi структури вважаеться моветоном – сама думка про це не дае можливостi бодай частково сподiватися на надiйнiсть полiтичних проектiв, якi безперервно виникають i згасають.

Іронiя полягае в тому, що епiцентром розпаду у Європi стала Бельгiя, де базуються керiвнi структури Євросоюзу. Ця краiна вже багато рокiв поспiль намагаеться роздiлитися на Фландрiю та Валлонiю. Аналогiчний процес зачепив i Велику Британiю, вiд якоi прагне дистанцiюватися Шотландiя, при цьому не йдучи остаточно. Бунтiвнi регiони неначе «застрягли у дверях», торгуючись, манiпулюючи силами тяжiння й вiдштовхування, але при цьому уникаючи остаточних рiшень, тобто вiдповiдальностi.

У краiнах Латинськоi Америки полiтична стабiльнiсть пiсля десятилiть путчiв i переворотiв, мала б просто пiдозрiлий вигляд. Зазвичай захiднi аналiтики вважають причиною нестабiльностi у краiнах на пiвдень вiд США незрiлiсть i «перехiдний характер» iхнiх полiтичних систем, якi, усе ж таки, нiбито розвиваються в напрямку стабiлiзацii та двопартiйностi. Про хронiчний характер цiеi нестабiльностi заговорили лише недавно (завдяки працям американських полiтологiв Л. Вея i К. Левицького), коли остаточно з’ясувалося, що бiльшiсть краiн континенту навiть не думають про перехiд до «захiдноi» моделi.

Це ж саме можна сказати про багато краiн Африки та Азii. Пiсля пiвстолiтт

транзитологiчних сподiвань i обiцянок там перехiд до демократii так i не вiдбувся, натомiсть визрiла безлiч рiзновидiв нацiоналiзму i нацiональних iдентичностей, якi зi зброею в руках вiдстоюють право на самовизначення. Курди, баски, бойовики новоi ІРА, чеченцi та палестинцi – лише найбiльш вiдомi приклади використання полiтичноi нестабiльностi заради неi самоi, що супроводжуеться створенням альтернативних державi владних структур. Жебрацькi околицi та багатi мiста, прикордоннi регiони, клани та корпорацii прагнуть жити за власними законами, часто пiдкреслюючи свою автономнiсть створенням символiв, якi лише сотню рокiв тому могли належати тiльки державi: гiмнiв, прапорiв, системи нагород або особливоi форми покарань.

Другим симптомом е змiщення сил дроблення та сепаратизму – вони, якщо можна так висловитися «iдуть униз», у дополiтичну сферу. Із цим пов’язане i зрушення в мотивацii. Наявним е не зiткнення цивiлiзацiй, не боротьба двох свiтових таборiв або рiзнорiдних геополiтичних iнтересiв, i вже, звiсно, не боротьба iдей. Розкладання, атомiзацiя своеi або чужоi держави, злам глобального статус-кво не входить до планiв правителiв, – навiть якщо вони мають таку можливiсть. Прикладом може служити розпад Радянського Союзу, який створив для США бiльше проблем, анiж вигод. Полiтичну боротьбу змiнила до-або навколополiтична боротьба, яку часто приймають за пiдкилимну метушню або iнтриги.

Але якщо свiтова полiтика зосереджуеться на отриманнi торгових преференцiй, доступi до технологiй або ринкiв, чи може в нiй зберегтися елемент Символiчного[2 - Символiчне або символiчний порядок – термiн психоаналiтичноi теорii Жака Лакана. Порядок Символiчного, поряд з Уявним i Реальним, – це один з елементiв, що видiленi Лаканом у спробi провести вiдмiннiсть мiж елементарними регiстрами, складовими вимiрювання людського iснування. – Прим. автора.], дещо «непрозоре»? Незмiнним супутником сепаратистських рухiв був i залишаеться тероризм, що видаеться глобальними медiа за породження абсолютного зла i безумства тих чи iнших лiдерiв, що не пiддаеться нiякiй рефлексii. Насправдi проблема тероризму е не настiльки складною: останнiми «iдейними терористами» були бойовики «червоних бригад», що дiяли у Європi в 1970-х роках. Сучасний тероризм позбувся iдеологiчного баласту: терор баскських сепаратистiв, палестинцiв, «тигрiв визволення Тамiл-Іламу» або Аль-Каiди бiльше не несе нiякого сенсу, крiм жаги прямоi насолоди актами насильства та руйнування. Сценiчна механiка сучасного тероризму, який перетворився на криваве вiдгалуження шоу-бiзнесу, демонструе, що полiтика як сфера боротьби громадських альтернатив припинила iснування. Іракськi снайпери вiдстрiлюють голови американським солдатам, виставляючи в YouTube ролики своiх «подвигiв» не з любовi до батькiвщини або ненавистi до окупантiв – iм просто подобаеться вбивати. Желябов i Перовська були терористами, але врештi-решт отримали ореол жертв царського режиму, що вироджуеться.

Сучасний тероризм – це продукт самоi системи, ба бiльше – вiн е iнтегрованим у систему.

Хай би як скандально це прозвучало, але дiяльнiсть терористичних груп на територii тiеi чи iншоi держави е важливим показником ii успiшностi i служить пiдвищенню ii престижу, приковуючи до терористичних актiв увагу свiтових ЗМІ.

Зрозумiло, заднiм числом завжди можна зробити заяву, прикритися гаслом, знайти полiтичну доцiльнiсть у цих, по сутi, неполiтичних дiях, чим, власне, i зайнята машина мас-медiа та сотнi провладних полiтологiв. Коли ж реальних терористiв бракуе, iх слiд створити. Так, зокрема, у результатi фiнансування ЦРУ найбiльш боездатних груп iсламських бойовикiв у Афганiстанi виникла горезвiсна Аль-Каiда. І хоча дii ЦРУ були засудженi, цей вiртуальний полiтичний продукт принiс своiм творцям не меншi дивiденди, нiж найграндiознiший блокбастер.

У ХІХ столiттi полiтика, навiть у найбiльш цинiчнiй версii «реалполiтик», усе ж зберiгала деякi зв’язки з державними iнтересами, iз Символiчним. Парадокс полягае в тому, що полiтика сучасноi держави, яка визначаеться групами «особливих iнтересiв», бiльше не е державною навiть у тих випадках, коли йдеться про вступ у вiйну i ведення бойових дiй. Коли вiйна перетворюеться на медiйну акцiю i пiд питанням опиняеться саме уявлення про реальнiсть держави та ii монополiю на застосування насильства, у сферi полiтичного виникае небезпечний розрив. Хай би там що казали про «заполiтизованiсть» суспiльного життя, полiтика i саме суспiльне життя вiдходять у минуле, витiсняються iндустрiею розваг, нашим колективним анестезiологом, «painkiller’ом» – «убивцею болю». Частка полiтики в мас-медiа неухильно знижуеться, так само, як знижуеться i довiра виборцiв до нових полiтичних проектiв – i правих, i лiвих.

Будь-який полiтичний проект перетворюеться на iнформацiйний продукт, i завдання полiттехнологiв та iмiджмейкерiв – перетворити свiй посереднiй товар на повноцiнне «нетто». Але як надати йому ореолу гламурностi та вiрусностi? Як прищепити споживачевi вiдчуття «браку»?

Трет

й виразний симптом – змiшування позицiй правих i лiвих полiтичних сил. Про подiбнiсть iдеологiй Республiканськоi та Демократичноi партiй США сказано достатньо. Варто було б також звернути увагу на схожiсть i мiж малими партiями Пiвнiчноi Америки – чи то лiбертарiанцi, чи то прогресисти. До правих чи до лiвих слiд було б вiднести численнi партii «зелених» або утворення на кшталт «партii помiркованого розвитку в рамках законностi», яку описано Гашеком (украiнський БЮТ, «Форца Італiа» тощо), що успiшно розмножуються на всiх континентах? Уся вiдмiннiсть мiж ними зводиться до рiзницi абревiатур i облич на передвиборчих плакатах. І хай би як страждали лiдери великих партiй або рухiв через розкольницьку дiяльнiсть соратникiв, якi вiдхоплюють шматки органiзацiйних структур, а потiм створюють власнi «феоди», iм нема чого заперечити проти мотивацii, що лежить в основi такоi поведiнки: нарцисичноi потреби, що задрапiрована демократичною демагогiею. У таких умовах будь-яка вимога лояльностi, що не пiдкрiплена фiнансовими вливаннями, мае абсурдний вигляд.

Не дивно, що в умовах, коли iдеологiчний образ партiй i так званих «громадських рухiв» стае все бiльш розмитим, рiзко зростае значення лiдерiв. Обличчя вождя – обличчя партii. Лояльнiсть вождевi стае единою «скрiпою» органiзацii. Але тiльки-но особиста вiдданiсть партiйному лiдеру стае провiдним фактором життя органiзацii, органiзацiя перетворюеться на нарцисичну – з усiма наслiдками, що випливають.

Як не дивно, але розпад, як правило, супроводжуеться дедалi бiльшою ригiднiстю режимiв, iхнiм закостенiнням i втратою здатностi своечасно реагувати на зовнiшнi змiни. Причина цього – у роздiленнi влади i вiдповiдальностi, що е такою само важливою ознакою нарцисичного виродження правлячих елiт, як i параноiдальне посилення заходiв безпеки з охорони перших осiб. Коли весь державний апарат – починаючи вiд дрiбних чиновникiв i закiнчуючи главами держав – не несуть нiякоi вiдповiдальностi за свою дiяльнiсть, перестають у повному розумiннi слова бути вiдповiдальними особами, – це ознака розпаду, хай якою могутньою здавалася б держава. Допоки причини дроблення партiй та органiзацiй, зростаючих тенденцiй до автономii, сепаратизму, iдейноi невизначеностi й меркантилiзму суб’ектiв полiтики залишаються нерозпiзнаними, збоку вони мають вигляд мало не «злоi долi».

Тим часом американський вiйськовий аналiтик Фiл Вiльямс у монографii «Вiд нових Середнiх вiкiв до нових Темних вiкiв: занепад держави i стратегiя Сполучених Штатiв»[3 - Williams, Phil. From the New Middle Ages to a New Dark Age: The Decline of the State and U. S. Strategy. 2008.] окреслив цiлу низку причин занепаду державностi. У тому числi нездатнiсть бiльшостi держав задовольнити потреби своiх громадян, живучiсть альтернативних лояльностей, пiдйом «суверенно вiльних» транснацiональних сил, розростання мiст i виникнення альтернативно керованих просторiв, «пористi» кордони.

При цьому американський дослiдник пiдкреслював, що головна складнiсть полягае не у виявленнi причин занепаду, а в розумiннi iхнього кумулятивного ефекту i взаемного посилення. Однак Вiльямс не звернув уваги на той факт, що в занепадi перебувае не лише державнiсть, а й полiтична культура. Мистецтво ведення переговорiв змiнюеться силовим тиском. Дедалi ширше використовують методи примусу – як економiчного, так i вiйськового, а також прямий державний тероризм. Занепад культури дiалогу – важлива ознака руйнування не лише вiдчуття спiльностi людей або державностi, але й самоi полiтики.

Полiтика втрачае об’ектнiсть, свiй колишнiй змiст. Полiтика – так само, як i вiйна – бiльше не е сферою боротьби iдей, це сфера панування однiеi-единоi «iдеi»: «браку».

Марнiсть боротьби з розпадом

Деякi захiднi дослiдники вже звернули увагу на те, що змiнюеться не тiльки характер державностi, а й те, що можна назвати «духом часу». Серед ознак цього процесу (знову посилаюся на Фiла Вiльямса) – поява iнститутiв з юрисдикцiею, що перетинаеться i конкуруе з державами; перетворення кордонiв держав iз лiнiй на картi на живi простори, що мають характер i динамiку, якi часто е несумiсними iз завданнями центрального уряду; нерiвнiсть i маргiналiзацiя деяких груп населення; оскарження прав власностi, статусу, законностi, особливо у злиденних районах мегаполiсiв; виникнення географiчних i соцiальних регiонiв, якi живуть за «законами джунглiв»; усе бiльш виразне розходження мiж динамiчною й технологiчно розвинутою Пiвнiччю та вiдсталим Пiвднем. Як зазначае Вiльямс, «небезпека полягае в тому, що новi Середнi вiки можуть виявитися переходом до нових Темних вiкiв. Свiт уже зiткнувся не лише з дефiцитом безпеки, але й iз дефiцитом керованостi. Обидва цi процеси найближчими десятилiттями будуть швидше посилюватися, нiж затухати. Ба бiльше, вони будуть взаемно посилюватися найбiльш непередбачуваним, руйнiвним i небезпечним чином». Інший дослiдник – Фiлiп Чернi,– розглянувши цi симптоми, якi вiн назвав «ознаками неосередньовiччя», дiйшов висновку, що «вони створюють довгостро

овий “стiйкий безлад”».

Для ентузiастiв капiталiзму на пострадянському просторi все здаеться не настiльки драматичним. Жорстка вертикаль влади, що створена в Росii Володимиром Путiним, певною мiрою замiнила втрачений вимiр Символiчного, утримавши Росiю вiд наближення розпаду. Те ж саме можна сказати i про Бiлорусь, де полiтичний режим було фактично заморожено. Однак в Украiнi подii пiшли iншим шляхом, що i призвело до тривалоi полiтичноi нестабiльностi. Їi найвищий законодавчий орган, створюючи все новi забороннi акти, систематично порушуе тi, що вже iснують. Як зауважив один украiнський полiтолог, «усi слова втратили референцii».

То в чому ж причини розпаду? Напевно, не в глобалiзацii, що давно перетворилася на «смiтник непiзнаного». Їi вплив захiдним полiтологам не вдалося оцiнити по-справжньому навiть пiсля краху транзитивiстського дискурсу про перехiд до демократii. Усе, що сьогоднi вiдбуваеться в полiтологii,– це спроби рацiоналiзувати поведiнку електоральноi стихii, приймаючи поведiнку полiтичних гравцiв за дещо самоочевидне.

Навiть такий безкомпромiсний критик системи як Лiндон Ларуш вбачае корiння розпаду в змовi елiт, у iхнiх моральних якостях. Але нi Ларуш, нi Вiльямс не звертають уваги на загальну мотивацiю iхнiх агентiв, що лежить в основi всiх згаданих явищ: нарцисичну потребу, «брак». Будь-який Символiчний вимiр тут виключено. І хай би до якоi iз передбачуваних причин ми звернулися – чи то це вплив транснацiональних структур або локальноi лояльностi, утрата керованостi, корупцiя, зниження ефективностi державного управлiння, – насправдi всi вони виявляються настiльки взаемопов’язаними, що будь-якi спроби iхнього розгляду окремо приреченi на провал.

Розпад не пiдлягае контролю. Рекомендацii з боротьби з корупцiею, використання мiжнародних рейтингiв корумпованостi, прозоростi, iндексу людського розвитку тих чи iнших краiн, так само, як i проведення самiтiв, боротьба за права людини, проти застосування тортур, торгiвлi людьми або дитячоi порнографii, приносять результати, що вражають своею скромнiстю. Так само полягае справа i з дуже поширеним нинi «закручуванням гайок» за допомогою впровадження бiометричного контролю, систем стеження й обмежень пiд час перетину кордонiв. Усе це свiдчить скорiше про безсилля урядiв, анiж про iхню силу. Не маючи можливостi контролювати процес у цiлому, вони намагаються взяти пiд контроль деталi. Приблизно так бездарний менеджер, який не вмiе грамотно налагодити роботу, карае пiдлеглих за непунктуальнiсть або дрiбнi помилки у звiтностi.

На тлi провальних спроб вiдновлення керованостi стае очевидною неможливiсть дiевих реформ: кожна з них стикаеться з неможливiстю полiтичного висловлювання. Будь-яке полiтичне висловлювання трактуеться противниками як щось особисте. Боротьби iдей фактично немае – ii замiнила боротьба персон, яку медiа висвiтлюють, як сутичку боксерiв на рингу. Чи можна засуджувати за це коментаторiв, якщо широкий загал практично втратив iнтерес до полiтики й лише зрiдка вихлюпуе в тих чи iнших формах свою лють?

За вiдсутностi полiтичних iдей усе, що залишаеться вiд полiтичного, – це пусте зсередини слово: реформи. Але реформи, що спрямованi на боротьбу з розпадом, призводять тiльки до його посилення. Що iнтенсивнiше вони проводяться, то бiльш вузькою стае система, немов сипучий пiсок або неньютонiвська рiдина. Розпад, як усепоглинальний монстр, охоче поглинае будь-яку енергiю, що спрямована проти нього, i вiд цього тiльки посилюеться.

Проблема ускладнюеться ще й тим, що спостерiгачам не вдаеться вийти за межi системи, спертися на щось зовнiшне щодо неi (якщо, звiсно, у них i справдi е таке прагнення). На це вже звертали увагу фiлософи-постмарксисти Майкл Гардт i Антонiо Негрi у своiй роботi «Імперiя». Практично в будь-якiй краiнi можна спостерiгати тi ж самi ознаки розпаду, що й повсюди. Якщо скористатися фiзичною термiнологiею, тут вiдчутним е прояв нелокальноi взаемодii: для проявiв розпаду не iснуе анi фiзичних, анi мовних, анi полiтичних кордонiв. Вiн вiдбуваеться одночасно й повсюди, вiдрiзняються тiльки його прояви, iнтенсивнiсть, але не суть.

Тема полiтичноi корупцii й аморальностi полiтикiв (секс-скандали, нехтування iнтересами виборцiв, демонстративна розкiш тощо) мiцно затвердилася на сторiнках «жовтоi преси» разом iз капризами стихiй, нещасними випадками, кримiнальною хронiкою та новинами гламурноi тусовки. І все ж, незважаючи на гадану загальнiсть, тут присутнiм е виразний внутрiшнiй подiл. «Господи, до чого вони докотилися!» – цi слова звучать щонайменше вiд часiв Французькоi революцii – першоi з революцiй, чиею рушiйною силою була вiдраза до правлячого класу, що вироджуеться. Саме по собi розкладання полiтики передбачае чiткий подiл на ми i вони. Ми – це тi, хто розкладанням не зачепленi. Вони – тi, хто ним насолоджуеться. Так фiксуеться дистанцiя мiж тими, хто керуе, i тими, ким керують, а також iснування певноi норми вiдносин, яка грубо порушуеться.

У цьому явищi iснуе цiкавий оптичний феномен: те, що однiй с

оронi бачиться великим i очевидним, для iншоi здаеться дрiбним i незначним. Так полягае справа з корупцiею. У надрах правлячого класу ii вважають такою собi «прозою життя», що не заслуговуе на широке обговорення, тодi як поза його межами мае вигляд зловiсного симптому розпаду, який охопив геть усе. Так само йде справа, з одного боку, iз непотизмом (торгiвлею посадами), незаконною приватизацiею, рейдерством, а з iншого – падiнням культури працi, пасивнiстю виборцiв, епiдемiями соцiальних хвороб.

М. Гардт i А. Негрi пiдкреслюють: «Форми, у яких проявляеться розкладання, е настiльки рiзноманiтними, що будь-яка спроба iх перелiчування нагадуе спробу вичерпати море чайною ложкою». Воно завжди виступае для нас як щось зовнiшне – анi правлячий клас, анi маси не у змозi прийняти самих себе як фактор i умову розкладання полiтики.

Лише за пiвстолiття пiсля того, як Раймон Арон, французький фiлософ, полiтолог i публiцист, розмiрковував про долю демократii, занепад держави i розкладання полiтики стали настiльки загальними, що фактично припинили бути об’ектами рефлексii, незважаючи на те, що глобалiзацiя, повзуча економiчна криза i, нарештi, сучасне рабство – «це темне пiдчерев’я глобалiзацii», як висловилася Гiларi Клiнтон, – е iнтимно взаемопов’язаними. Але що ж, урештi-решт, вивело iх на сцену? Не дивуйтеся: жага процвiтання, прагнення до прогресу i демократii, пiдвищення конкурентоспроможностi. Тобто – його величнiсть «брак».

Пiсля десятилiть суперечок про цiнностi демократii, у яких у результатi здобули перемогу демократи, несподiвано з’ясувалося, що демократiя аж нiяк не е унiверсальною цiннiстю, позачасовою iдеею, i по-справжньому гарна лише в момент свого становлення, коли вона змiнюе деспотiю. За одне-два поколiння демократiя «занедужуе», i тодi нарцисична деградацiя правлячих елiт перетворюе колишнi переваги демократичних режимiв на iхню протилежнiсть: правителi й тi, ким керують, розходяться все далi, але при цьому стають усе бiльш схожими одне на одного у своiх мотивацiях.

Отже, розпад полiтики – ознака враження ii суб’ектiв нарцисичною потребою та ii матерiальним еквiвалентом – «браком». Розкладання режиму – наслiдок його нарцисичного виродження. Але чому такими живучими е режими «невдалих держав», якi не збираються зникати з полiтичноi карти свiту?

«По сутi, здатнiсть бачити розкладання – це, якщо скористатися висловом Декарта, “la faculte la mieux partage du monde”, найпоширенiша здатнiсть у свiтi», – вважають М. Гардт i А. Негрi. Важливiшим е iнше – набуття здатностi бачити творчi, породжуючi сили, що врiвноважують хаос у «бiополiтичному тiлi». «Своерiднiсть сьогоднiшнього розкладу полягае в тому, що замiсть розриву спiльностi сингулярних тiл i перешкоджання ii дiяльностi мае мiсце розрив продуктивноi бiополiтичноi спiльностi й перешкоджання ii життю».

Нiякий режим не е життездатним, якщо вiн не отримуе рiвноваги iз силами творення в «бiополiтичному тiлi», що об’еднуе i «ми», i «вони». Існування сил творення вiдкривае нам очi на паразитизм i патологiчнiсть сил, якi е рухомими «браком» i утворюють – подiбно до ехiнокока в печiнцi людини, яка заражена паразитом, – порожнечу, що постiйно розширюеться й у якiй вiн тiльки й може iснувати.

Розпад «великого Ми»

Коли попереднi прихистки Символiчного – держава, полiтика, мистецтво – занепадають, зазнаючи нарцисичного переродження, релiгiя перетворюеться на «гето пiднесеного». Десимволiзованiй, «спустошенiй» реальностi можна протиставити тiльки духовнiсть. Це дуже складне поняття. Духовнiсть передбачае не тiльки спiлкування з вищими iнстанцiями, але i шлях страждань. Православна традицiя, уся ii iсторiя, сакралiзацiя мучеництва i практика тривалих постiв i утримань стверджуе одне: не можна досягти благодатi, не пройшовши крiзь випробування, самообмеження i страждання. Християнство е невiддiльним вiд iдеi мучеництва.

Тим часом, iще Рiхард фон Крафт-Ебiнг – австрiйський i нiмецький психiатр ХІХ столiття, невропатолог, кримiнолог i засновник сексологii – виявив мiцний зв’язок релiгiйного та сексуального екстазу. Вiдродження ролi релiгii в посткомунiстичних державах як прихистку Символiчного мало зворотний бiк – поширення проституцii та порнографii, якi отримали потужний iмпульс завдяки розвитку iнформацiйних технологiй. Тим самим релiгiя, яка втратила наприкiнцi ХХ столiття значну частину свого сексуально-енергетичного змiсту, а також позбулася можливостi контролювати сферу бажань, утратила i значну частину колишньоi привабливостi. Анi полiтика, анi релiгiя бiльше не мають колишньоi могутностi.

Але що або хто ii мае? Очевидно, тiльки синтез усiх трьох вимiрiв – тоталiтаризм. «Тоталiтаризм» – поняття, що запроваджене фiлософом Ганною Арендт, – хоча i набув широкоi популярностi в серединi минулого столiття й пережив своерiдну «реiнкарнацiю» в 1990-х роках, сьогоднi бачиться досить спiрним, якщо не безнадiйно застарiлим. Якщо капiтал пропонуе нам утамування «браку», а «сади насолод», що культивують порнографiею, утамовують нарцисичну потр

бу, то тоталiтаризм у певному розумiннi е альтернативним тому й iншому: вiн пропонуе iнший порядок бажань, iнший, бiльш високий рiвень спiввiдношення сил творення i «браку».

Ганна Арендт зафiксувала лише зовнiшнi iнституцiйнi прояви тоталiтаризму, але звела його до чистого насильства, певного «абсолютного зла». Вона не помiтила, що в державi, у якiй вiдсутня конс’юмеристська iдеологiя, iснуе потужний магнетизм, який i до цього дня притягуе людей. Багато хто й сьогоднi був би не проти повернутися в той час: iм не вистачае тiеi гостроти бажань, тiеi визначеностi, «ясностi iдеалiв». Ба бiльше, сьогоднi вже говорять про «лiберальний тоталiтаризм», хоча едине, на що вказуе це поняття, – це тотальнiсть «браку».

«Економiчне диво», яке було здiйснено сталiнським СРСР, стало на Заходi об’ектом захоплення в середовищi iнтелектуалiв. Слiд пам’ятати ще й про те, що за роки правлiння Сталiна радянська елiта (за винятком небагатьох письменникiв i акторiв) жила досить скромно. «Брак», так само, як i нарцисична потреба, був «нацiоналiзованим». Вiдповiдно, вiдбулося вивiльнення величезних сил творення, масового ентузiазму людей, якi чекали близького полiпшення свого становища. Не треба забувати й про те, що до революцii 1917 року зростання населення в Росiйськiй iмперii протягом декiлькох столiть випереджало зростання виробництва хлiба, через що становище селянства постiйно погiршувалось i перед революцiею стало в повному розумiннi нестерпним. Репресii щодо сил «браку» за роки правлiння Сталiна велися найбiльш ефективним способом – за найширшоi пiдтримки знизу, – а головним прiоритетом державноi полiтики була модернiзацiя, а не споживання, що й дало можливiсть здiйснити iндустрiалiзацiю.

Славой Жижек запровадив iнше визначення тоталiтаризму, указавши на його радикальну вiдмiннiсть вiд авторитарного правлiння. Формула авторитаризму, на його думку, мае такий вигляд: «слухайся – i менi начхати, що ти про це думаеш». Тоталiтаризм же вимагае iншого: «слухайся – i отримуй задоволення». Ось чому так швидко згасае запал колишнiх в’язнiв тоталiтарних режимiв, щойно вони стикаються з реальнiстю «суспiльства споживання». Усi вони були «борцями за свободу», державниками, а зовсiм не борцями за необмежене споживання. У цьому планi показовим е приклад Олександра Солженiцина. Здiйснивши акт символiчноi вiдплати, цiлком викривши, як йому здавалося, механiзм функцiонування ленiнсько-сталiнського режиму, вiн при цьому залишився державником, прихильником «великого Ми».

Важливим моментом у цiй схемi реалiзацii бажання е те, що любов до пiднесеного об’екта е можливою лише за наявностi протилежноi можливостi – ницого об’екта, цапа-вiдбувайла, за допомогою якого каналiзуються iмпульси насильства. Якщо е свiтло, повинен iснувати й морок. Звiсно, ця схема суперечить сучасному лiберальному запереченню будь-якоi негативностi. Інакше кажучи, Символiчне затверджуеться лише тодi, коли наявним е його антипод, коли можливою е редукцiя людини («ворога iдеi» або «ворога народу», неважливо) до недолюда, чужинця, на якого звалюються всi грiхи.

Концепцiя «великого Ми» стара, як свiт. Французький фiлософ i культуролог Рене Жирар у серii робiт («Речi, що прихованi вiд створення свiту», «Цап-вiдбувайло», «Насильство i священне») блискуче продемонстрував роль насильства в народженнi та становленнi людських суспiльств. Його успiшно використовували в давньогрецьких полiсах, де щороку з мiста виганяли спецiально вiдiбраних бiдолах (pharmakos), у середньовiчних мiстах (у ролi pharmakos тут зазвичай були евреi), його вiдгомони донедавна зберiгалися навiть у сучасному Парижi у виглядi звичаю «убивства чорного кота». В американськiй армii одним з улюблених слiв у сержантiв е enemy – «ворог», яке служить головним емоцiйним ключем у формуваннi психiки новобранцiв. Ворог – це той, хто не заслуговуе анi найменшого спiвчуття, хто пiдлягае безумовному знищенню.

Так чи iнакше, але все це успiшно працюе на збереження едностi спiльноти, збалансовуючи ii емоцiйне життя. Недарма у в’язницях по всьому свiтi iснуе каста «опущених» – ii формують самi ув’язненi, щоб на цьому тлi зберiгати бодай жалюгiднi рештки людськоi гiдностi.

Але в’язниця – це замкнутий, iнкапсульований простiр, де все на виду, емоцii «зашкалюють», i схеми мiжособистiсних вiдносин е очевидними. Інша рiч – простiр геополiтики. Суспiльство споживання – принаймнi, у тiй його екстенсивнiй версii, що iснувала в 1950–1960-тi роки, – явно суперечило цiй схемi, що було сприйнято як гуманiзацiя i «полiвiння». Однак анi соцiум, анi капiтал самi по собi аж нiяк не прагнули стати гуманнiшими. То була боротьба капiталу, що шукае новi ринки, i того, що залишилося вiд колишнiх нацiй, – так званоi «традицiйноi iдентичностi», у якiй очiкувано перемiг капiтал. Із вiдходом у минуле даноi схеми реалiзацii бажання у краiнах Заходу збiгся i крах традицiйноi американськоi iдентичностi, що зберiгалася, як стверджував С. Гантiнгтон у роботi «Хто ми?», до середини ХХ столiття. Цiкаво, що традицiйна американська iдентичн

сть зникла практично одночасно зi зникненням написiв «тiльки для бiлих» на початку 1960-х рокiв.

У США розпад «великого Ми» протiкав вельми драматично. Останнiм великим сплеском традицiйноi американськоi iдентичностi стала антикомунiстична iстерiя 1950-х рокiв, а потiм антипорнографiчнi судовi процеси 1960–1970-х рокiв i дiяльнiсть органiзацii «Моральна бiльшiсть». Далi вiдбулася активiзацiя боротьби чорношкiроi меншини (i всiх iнших меншин) за своi права, що була пiдтримана iз центру. Хай би що казали критики американiзму, але Мартiн Лютер Кiнг нiколи не став би цивiльним святим i одним iз мученикiв Америки без сприяння (або, щонайменше, нейтралiтету) офiцiйного Вашингтона. Пiдпорядкування пiвденних штатiв новiй расовiй полiтицi почалося вже на початку 1960-х рокiв. Можливо, таким самим «святим» став би й видавець Ларрi Флiнт[4 - Ларрi Флiнт (1942) – американський видавець i глава фiрми «Larry Flynt Publications» (LFP), засновник порнографiчного журналу «Гастлер», власник мережi стрип-клубiв. У 1978 роцi Флiнт став жертвою пострiлу Дж. Франклiна (вiдомого вбивцi-расиста), вiдтодi змушений пересуватися в iнвалiдному вiзку. Журналу «Гастлер» та еволюцii персони Флiнта присвячено чудову книжку Лори Кiпнiс «Bound and Gagged: Pornography and the Politics of Fantasy in America». У 2017 роцi Ларрi Флiнт оголосив про винагороду в 10 мiльйонiв доларiв тому, хто надасть матерiали, що сприяють iмпiчменту президента США Дональда Трампа. – Тут i далi прим. автора.], якби куля фанатика не паралiзувала його, а вбила.

Насильство, яке бiльше не здатне пов’язувати людей у едине цiле, змушене було шукати iншi, зовнiшнi об’екти. В iншому разi нацiональна iдентичнiсть розпадалася на очах. Спроби президента Рональда Рейгана представити СРСР «iмперiею зла» Союзу були не чим iншим, як прагненням воскресити образ ворога (угамувавши при цьому апетити ВПК). І поки ворог твердо тримався на ногах, популярнiсть президента била рекорди, але щойно СРСР розпався, колишне патрiотичне пiднесення пiшло на спад.

Подii 11 вересня 2001 року, за всiеi iхньоi трагiчностi, стали воiстину «даром небес» для Америки – за одну мить було вiдроджено образ ворога: цього разу ним виявився «свiтовий тероризм», який персонiфiкувався в особi Усами бен Ладена. Американцi знову сповнилися вiдчуттям «великого Ми» i прагненням вiдновлення порушеноi гiдностi – фактично, помсти, яка, як вiдомо, також е одним iз видiв насолоди. Болiсно тривалу кризу, що почалася пiсля расовоi емансипацii, емансипацii жiнок i сексуальних меншин, було тимчасово подолано. Але тiльки на деякий час, оскiльки вододiл за лiнiею «осiле кероване населення – кочова владна меншiсть» не лише нiкуди не подiвся, а й продовжуе поглиблюватися. Тим часом «велике Ми» повiльно розсипаеться, як пляжний замок, що збудований iз пiску i на пiску.

Розплата за вестернiзацiю

Однак рано святкувати «трiумф гуманiзму». Неможливо iгнорувати те, чим його сплачено. Це створення нових вибухонебезпечних спiльнот, розростання непристойного i каналiзацiя прагнення до насильства новими, ранiше не вiдомими способами. Найбiльш очевидний для украiнцiв приклад – це, звiсно, вiйна на Донбасi, проте вона зовсiм не е чимось винятковим: локальнi вiйськовi конфлiкти й етнiчнi чистки давно стали «невидимою повсякденнiстю» для цiлих регiонiв планети. Такою, на жаль, е розплата за вестернiзацiю: перше, до чого вона призводить, – це не створення суспiльства споживання, а вiддалення нацiональних елiт вiд своiх народiв i етносiв. Елiти бiльше не бажають вiдповiдати за iхне благополуччя, оскiльки поглиненi лютою боротьбою за владу з полiтичними супротивниками.

За даними ООН, у свiтi щороку стають бiженцями близько 20 мiльйонiв людей. Іще 20 мiльйонiв опиняються в трудовому й сексуальному рабствi, причому навiть у розвинених краiнах Заходу таких людей, за оцiнками правозахисних органiзацiй, налiчуються сотнi тисяч. Число трудових мiгрантiв, якi змушенi залишати батькiвщину, узагалi не пiдлягае облiку. Однак досi нiхто не пов’язуе ескалацiю насильства у краiнах свiтовоi периферii з потужним культурним тиском Заходу. Можна погоджуватися або не погоджуватися з тезою С. Гантiнгтона, що «межi iсламу позначенi кров’ю». Проте, уся периферiя свiтовоi системи капiталiзму демонструе нам, що люди скорiше готовi вбивати i бути вбитими, нiж змиритися з тим, iз чим змирилися нiмцi в 1945 роцi,– iз життям без чiтко сформульованого сенсу. У результатi загинули або були загнанi в гето цiлi етноси.

Що, iз точки зору даного контексту, вiдрiзняе посткомунiстичнi краiни вiд захiдних демократiй? Іще задовго до 1991 року або руйнування Берлiнськоi стiни в них вiдбулася приватизацiя «браку». Якщо «соцiальний екскремент» ранiше був зосереджений у «мiсцях не надто вiддалених», а «брак» – у кабiнетах керiвництва, то з початком його приватизацii суспiльство виявилося роздiленим на рабiв i «хазяiв життя». Цапами-вiдбувайлами стали всi. Так, трансформацii, що вiдбувалися пiсля розпаду Радянського Союзу, частково можна пояснювати й так, як це

робив видатний критик постiндустрiального суспiльства Лiндон Ларуш: «…Хто вони такi – цi новi росiйськi лiберали? Велика частина iх – вихiдцi з елiтарних родин, iз партноменклатури. Їхня молодiсть припадае на 1980-тi роки. Тобто, це дiти так званих шiстдесятникiв, якi виховувалися в атмосферi зневiри та цинiзму. Їхнiми iдеалами стало надмiрне споживання, те що називалося красивим “закордонним життям”. Тому пiдкупити таких людей було зовсiм не складно. В епоху Горбачова вони одразу надбали величезнi багатства. Але за рахунок чого? За рахунок руйнування краiни та ii промисловостi».

Ми не говоримо тут анi про причини, анi про наслiдки, а лише про взаемозв’язок. У редукуваннi Символiчного, в експансii «браку», у нарцисичному виродженнi правлячих елiт чiтко проступае причинно-наслiдковий зв’язок iз втратою будь-якого «social cohesion», «громадянського суспiльства», якого гостро потребують iдеологи Євросоюзу i Сполучених Штатiв, а також нацiоналiстичнi лiдери безлiчi iнших краiн.

Цим визначаеться багато що. Що нижче фокусуеться «брак», то бiльш крихким, бiльш роздробленим стае «велике Ми», на змiну якому приходить маса дрiбних нацiоналiзмiв, нарцисичних iдентичностей i просто гiпертрофованих «Я». Колишне «Ми, народ» змiнюе уявлення про те, що «держава – це я»; вiдчуття приналежностi до чогось великого змiнюе егоiстична замкнутiсть i вiдчуття фальшивостi того, що вiдбуваеться.

Для системи, яку неможливо подолати активним опором, загрозу являе тiльки масова апатiя. Для подолання зростаючоi пасивностi виборцiв полiтикам доводиться витрачати всi мислимi й немислимi ресурси, включно з державним насильством або мiмiкрiею пiд улюбленцiв публiки. Якби Джордж Буш не скористався можливiстю розпочати вiйну в Іраку, вiн був би змушений – так само, як Блер, Берлусконi чи Саркозi – удатися до найбiльш витонченоi демагогii та мiмiкрii, щоб зберегти бодай якусь видимiсть моральноi легiтимностi. І схоже, едина категорiя полiтикiв, якiй це ще вдаеться, окрiм тих, хто готовий до здiйснення етнiчних чисток або розв’язування збройних конфлiктiв, – це тi, хто остаточно змiшав полiтику з лицедiйством.

Активна «гра на пониження», гламуризацiя полiтики, злиття ii з шоу-бiзнесом i секс-iндустрiею, а також безнадiйнi спроби «вiдродження духовностi» шляхом нагнiтання нацiоналiстичних пристрастей – такою е плата за пiслявоенний «прогрес гуманiзму», що вивiльнив сили «браку».

Не треба бути пророком, щоб на тлi дедалi частiших спроб закручування гайок пiд приводом боротьби з порнографiею, наркоманiею або алкоголiзмом, «вiдродження духовностi», що вживаються правлячими колами, передбачити маргiналiзацiю i спустошення всього, що вкладаеться в поняття «суспiльство». Коли полiтика з процесу рефлексii та обмiну iдеями перетворюеться на недиференцiйоване «нетто», суспiльство, своею чергою, перетворюеться на пiдступнi соцiальнi брижi. Одночасно iз цiею тенденцiею наростають розпад i баналiзацiя полiтики та суспiльного життя, вiдбуваеться злиття публiчного й iнтимного, розкладання всього, що ранiше визначалося поняттями «народ», «нацiя» i «державна полiтика». У цьому проявляеться принцип реверсивностi: десятилiття – ба бiльше, столiття – нарцисичного захвату владою й експансii «браку» обертаються перманентним розпадом полiтичного тiла.

Глобалiзацiя та свiтовий глум

Професор Лондонськоi школи економiки Рiчард Сеннет у книжцi «Падiння публiчноi людини» звернув увагу на проблему змiшування публiчного й iнтимного просторiв, коли все таемне, приватне демонстративно вихлюпуеться назовнi, а суспiльний простiр, iдеi та цiнностi деградують. Важко не погодитися з його твердженням: «Уся логiка розвитку технологiй ХХ столiття пiдпорядкована цiй вiдкритостi вираження». Але в чому причина потягу до «легкостi самовираження», яка руйнуе публiчний простiр, чим його мотивовано?

На це Р. Сеннет, оцiнивши реальний масштаб проблеми та ii наслiдки, вiдповiдi не дае, вiдзначаючи лише, що «у соцiальних вiдносинах затверджуеться нарцисизм через втрату iнтересу до групового Еgо». Спонукальним мотивом дослiдник вважае страх: «Сам страх безособовостi, що керуе сучасним суспiльством, спонукае людей уявляти собi спiвтовариство в дедалi обмеженiшому масштабi». І далi: «Це органiзовуе сiм’ю, школу, сусiдську громаду; це ж саме дезорганiзовуе мiсто i державу».

Що стоiть за фразою «уявляти собi спiвтовариство в усе бiльш обмеженому масштабi»? Може здатися, що йдеться лише про деяке зниження довiри мiж людьми, формування клiмату загальноi пiдозрiлостi. Однак в основi цiеi втрати лежить змiна ставлення до Іншого, утрата об’ектностi, що е настiльки характерною для нарцисiв.

Можна посилатися на рiзнi причини: технологiчний розвиток, тотальне уречевлення i, нарештi, демографiчний вибух. Справдi – вiд кiлькостi людей, що живуть на планетi, дещо залежить. Якщо ви зустрiнете незнайомця пiсля трьох днiв шляху крiзь тайгу, ця зустрiч стане для вас подiею. Люди, що дихають вам у вухо, бо притиснутi до вас у натовпi,– лише прикра незручнiсть. Іншу людину вже не спр

ймають як повноцiнну особистiсть, перетворюючи на живу iстоту, яка придатна лише для того, щоб з ii допомогою пiдвищувати свою самооцiнку або вгамовувати нарцисичну потребу.

У чому Р. Сеннет, схоже, мае рацiю, то це у визнаннi бiльшоi стiйкостi малих органiзацiй. Незважаючи на те, що сьогоднi близько половини шлюбiв розпадаються, сiм’я як iнститут е бiльш стiйкою до нарцисичного виродження, нiж мiсто або держава. Принаймнi, ii тримають на плаву не тiльки економiчнi iнтереси, а й солiдарнiсть подружжя (вона як i ранiше iснуе). Але сiм’я – смертна. Держава – нi, тому вона здатна функцiонувати, навiть методично знищуючи своiх громадян i пiдриваючи бiологiчну основу життя майбутнiх поколiнь.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Мейнстрим – термiн, яким позначають помiрно-прогресивнi напрямки будь-якого стилю. – Прим. ред.

2

Символiчне або символiчний порядок – термiн психоаналiтичноi теорii Жака Лакана. Порядок Символiчного, поряд з Уявним i Реальним, – це один з елементiв, що видiленi Лаканом у спробi провести вiдмiннiсть мiж елементарними регiстрами, складовими вимiрювання людського iснування. – Прим. автора.

3

Williams, Phil. From the New Middle Ages to a New Dark Age: The Decline of the State and U. S. Strategy. 2008.

4

Ларрi Флiнт (1942) – американський видавець i глава фiрми «Larry Flynt Publications» (LFP), засновник порнографiчного журналу «Гастлер», власник мережi стрип-клубiв. У 1978 роцi Флiнт став жертвою пострiлу Дж. Франклiна (вiдомого вбивцi-расиста), вiдтодi змушений пересуватися в iнвалiдному вiзку. Журналу «Гастлер» та еволюцii персони Флiнта присвячено чудову книжку Лори Кiпнiс «Bound and Gagged: Pornography and the Politics of Fantasy in America». У 2017 роцi Ларрi Флiнт оголосив про винагороду в 10 мiльйонiв доларiв тому, хто надасть матерiали, що сприяють iмпiчменту президента США Дональда Трампа. – Тут i далi прим. автора.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить