Черешнi з коньяком
Нiка Нiкалео

Журналiстка Олена неочiкувано для себе опинилася у складнiй ситуацii. У неi руйнуеться сiм’я, i, здаеться, шлях до особистого щастя закрито. Це змушуе робити непростий вибiр: боротися або шукати всьому замiну. Олена намагаеться вiдволiкти себе вiд проблем i вiд свого чоловiка. Шукаючи втiхи в однокласника, вона приймае запаморочливе запрошення i вирушае до Рима. Це помилка чи крок у нове життя? Шлях до мрii чи слiдування за спокусою i грiхом? Свобода чи новi кайдани? А може, шанс повернути собi щастя?…

Нiка Нiкалео

Черешнi з коньяком

© Хiдченко В. О., 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2017

З любов‘ю до життя

Кожна людина для мене як окремий всесвiт, у якому дiють своi закони iснування, критерii краси, мiрило правди, принципи добра та зла. Цей всесвiт лише трохи схожий на iнший, вiн живе за тими самими фiзичними законами. Але коли цi свiти раптом зiштовхуються, то вiдбуваеться певна змiна всерединi них, трансформацiя усiх iхнiх законiв, хоча б на певний час, навiть найкоротший. Інодi, щоправда, бувае сутичка, схожа на нуклеарний вибух, що все змiтае вщент, до попелу.

І тому страшенно цiкаво спостерiгати за людьми. Цi iстоти стають для мене прибульцями з власноi планети, яких приемно аналiзувати i розкривати. Звiсно, за параметрами свого свiту, адже я теж – прибулець. Тiльки в цiй ситуацii важливо не зайти на орбiту iснування того iншого всесвiту, аби нiчим не порушити законiв його побутування. Аби вiдсканувати його у його ж звичних умовах – природних, як правильно зауважили б менi зараз бiологи.

Інтернет у цьому аспектi стае важливою допомiжною ланкою, щоб показати суб’ект. Там е все про нас i навiть бiльше, нiж ми хотiли б. Соцiальнi мережi стiйко увiйшли в наше життя, i часто-густо ми навiть не помiчаемо, як вони починають ставати нашим реальним життям, бо ми годинами сидимо у тих «мордокнижках», «пташках» i якихось «грамах»… Чому ж ми так залазимо в цю псевдореальну царину?! Вiдповiдь е надзвичайно простою, як i все генiальне. У вiртуальному свiтi все iдеально: ми завжди щасливi, усмiхненi, мудрi й авторитетнi, нам завжди е чим i перед ким похизуватися, отримати купу схвальних «лайкiв», а недоброзичливцiв i нахаб миттю можемо стерти з лиця «своеi землi» одним натисканням курсора на монiторi. Там ми – володарi свого щасливого життя, ми – боги на своiй планетосторiнцi. Оманлива дiйснiсть, яку i знищити назавжди можна одним натисканням пальця.

Отак непомiтно змiнилася наша реальнiсть. І не тiльки в нових технологiях справа. Але й у тому, що перш за все змiнилися ми самi. Бо бiльше не потребуемо довгих розмов i читання повiльного, романтичного наративу, не прагнемо усамiтнення у своiх роздумах i мiркуваннях. Ми втратили вiдчуття довершеностi життя, його глибини i свiтла, ми просто збайдужiли в гонитвi за якимсь iрреальним для бiльшостi успiхом, постiйним прагненням адреналiну, накопиченням насправдi зайвих речей, якi нам заповзято нав’язуе реклама. У нашому суспiльствi виявився кожен сам на сам, кожен сам за себе, без вiдчуття мiцного плеча i такоi покiрно-залежноi нiжностi минулого. Усе змiшалося, усе змiнилося в сучасному свiтi.

Вiд цього менi дуже сумно, i перспективи такого суспiльства, навiть цивiлiзацii, теж вiдповiднi. Не хочеться здатися фаталiсткою, але схоже, що ми вже пройшли ту точку неповернення, коли була можливiсть усе змiнити на краще, повернути хiд iсторii в iнше русло. Цивiлiзацii гинуть, цивiлiзацii народжуються. Нам достеменно не вiдомо чому, до прикладу, зникли майя, iнки, якщо дивитися ще глибше i вiрити давнiм iсторикам, як-от Платону, то чому i куди зникла цивiлiзацiя атлантiв нам тим паче не вiдомо. Але ж причина таки е! Завжди кiнцевi передуе якась дiя або бездiяльнiсть. Зрозумiло, що байдужа i знавiснiла, хижа i кровожерлива сьогоднiшня цивiлiзацiя теж в умовах часу «Ч». Тваринне обличчя людськоi культури вийшло на перший план. Ми програли найбiльшу битву, вiйну iнтелекту й грубоi сили. Зникае iнтелiгентнiсть, просвiтництво, висока культура i духовнiсть людини. Прагматизм каже, що це невигiдно i навiть згубно для повсякденного ситого i щасливого життя. Ми нищимо всi шаблони й стереотипи минулого. Ми живемо зграями, i в кожного з нас свiй вожак.

Пригадую 11 вересня – день бiльш нiж п’ятнадцятирiчноi давнини. Коли я поглянула у телевiзор без звуку, який на всiх каналах демонстрував одне й те саме, першою у моiй головi зринула думка, що почалася остання в iсторii людства вiйна. Жах був такий само глибоко нiмий i кричущий, нiби на ваших очах загинула жива людина. Себто ефект присутностi в сьогоднiшньому свiтi, навiть на вiдстанi у континенти, практично стовiдсотковий. Реальнiсть стискаеться до неймовiрно малих розмiрiв i вiдсутностi вiдстаней, ми стаемо ближчi одне до одного i – о, парадокс! – значно далекi вiд розумiння самих себе i всiх, хто нас оточуе. Свiт кардинально дiлиться на ч

рне i бiле, яскраво демонструючи людинi, що вона е iстотою колективною i тому взаемозалежною у своему життi вiд iнших. Що ii особиста воля i бажання як бiологiчного виду малозначнi перед цiлями i бажаннями сильнiших i настирливiших колективiв, а тi у свою чергу – нiщо перед загальними законами еволюцii.

Чому тодi американцi проковтнули той теракт 11 вересня?! А чому вони не вiдповiли на катастрофу, що сталася з польським лiтаком над Катинню? Те ж саме стосуеться i збитого лiтака над Украiною в зонi бойових дiй… І власне – самоi вiйни на сходi Украiни i багатьох iнших гарячих точок, яких стало аж занадто багато. На мiй погляд, вiдповiдь е простою, хоча для багатьох глибоко неприйнятною: або людство йде складним i довгим шляхом навчання не завдавати удару у вiдповiдь, адже все це даеться кривавою цiною, але такi вже закони всесвiту, у якому успiх залежить вiд того, що саме ти готовий заплатити за нього, або ж ми готуемося до пекельного бою, в якому «пан або пропав». І тут уже нiчого не треба буде пояснювати, бо не буде кому, як казав великий Ейнштейн: «Четверта свiтова вiйна буде з каменюками i палицями».

Усе розвиваеться по спiралi, й достатньо пригадати жорстоку iсторiю переходу вiд первiсного суспiльства до стародавнього свiту, виникнення шумерськоi цивiлiзацii (читай писемнiсть) у IV ст. до н. е., ii розпаду i становлення.

Процеси, якi вiдбуваються нинi, такi самi глобальнi й навiть глобальнiшi. Вони стосуються не тiльки суспiльно-полiтичних векторiв, а й психологiчно-фiлософських аспектiв, пiд час яких критична маса знань i досягнень добiгае краю, переповнюючи всi можливi параметри негуманного iснування й радикалiзацii людськоi спiльноти. Коли точка неповернення уже пройдена, ми змушенi або прийняти нiкчемнiсть i зацикленiсть людини на самiй собi з ii неконструктивними матерiалiстичними прагненнями i вкрай невтiшними наслiдками, або створити щось нове i неймовiрно високе у своiй духовностi та гармонiйностi iснування. Хоча для мене особисто це виглядае вже нездiйсненним. Хiба що з’явиться той великий фiлософ, месiя, який би вказав нам, що ми повиннi зробити з цiею розрiзненою купою знань i технологiй, щоб не загинути, а навпаки, здiйснити цивiлiзацiйний стрибок уперед, пройшовши увесь цей бруд вiкон Оверона, панування ненажерливостi над культурою, i опинитися у високодуховному та високорозвиненому суспiльствi майбутнього, у якому буде подолано хвороби, де кожне людське життя – така ж цiннiсть, як i свое, у якому звучить Вiвальдi, Шопен, а люди iз захватом читають… Рай на землi.

Натомiсть – грошi, акцii, бiржi, iндекс Доу – Джонса, крос-курс i таке iнше. Людство потерпае вiд захланностi, консюмеризму кiлькох багатiiв свiту. Природа е такою невичерпно багатою i щедрою, вона дае нам усе, що необхiдно для життя, тiльки треба це вчасно i вмiло застосовувати i встигнути зiбрати. Анекдот з аборигеном пiд банановою пальмою, поширений як в Украiнi, так i у вiддалених краiнах, виявляеться дуже наближеним до iстини. Банальна iстина, за всiеi ii непривабливостi. Однак комусь треба непомiрно багато, а комусь – взагалi нiчого. І саме отi, кому нiчого не треба i кому потрiбно все, створюють дисбаланс, бо природним е щось потребувати для свого життя i розвитку. Розвиток же без бажань не можливий, а тому створюе надлишок для тих, хто нелiнивий та охоче користае з того, що нiкому не належить i лежить пiд ногами. Таким чином розвиваеться iсторiя нашого часу, коли нахабнiший i активнiший бере все, а дехто навiть i з лишком. Той хтось уже не може вийти за рамки загальноприйнятного, а вже все прибрано до рук того першого, i тепер вiн уже диктуе цiну, другий в таких умовах приречений на виживання i болючу смерть.

Для природи ж дезактивацiя одного iндивiдуума нiчого не означае. Навiть сотнi, тисячi, десятки сотень тисяч i навiть мiльйон при популяцii у 10 мiльйонiв осiб – виправданий ризик в еволюцii. Жахливо звучить те, що в разi виживання лише двох найкращих з 10 мiльйонiв жорстока еволюцiя вважатиметься виправданою. Тож не будь одним серед багатьох – будь кращим! І природа не знищить людство чи людство – само себе. Непоганi аргументи, правда ж?!

Цей роман з’явився з оповiдання, написаного кiлька рокiв тому. Коли свiт ще тiльки входив у стадiю ризику, мiнливостi й негарантованостi всього прийдешнього. Зрештою в нашому свiтi нiколи нi на що не було гарантiй. Тобто цим твором менi вельми хотiлося показати читачевi, як стрiмко твориться тепер iсторiя, якою вона була на самому початку змiн, до появи у нашiй свiдомостi боiв, бомбардувань, повстань i локальних вiйн. Дай Боже, щоб усе це не було провiсником великоi, глобальноi вiйни на знищення нашоi цивiлiзацii. Щоб ми побачили ще своiх внукiв i правнукiв, злiпили з ними пасочки з пiску на березi нiжно-прохолодного моря у спеку. Тому насолоджуйтеся цим розмiреним читанням, цим свiтлим життям зi здоровими амбiцiями, прагненнями i сiмейними цiнностями. Хай це стане втiхою та iлюзiею, що «у нашому свiтi все стабiльно i все буде добре», адже кажуть, що думки змiнюють д

йснiсть. Може, все ж таки ще не пiзно. Принаймнi журналiстка Олена, вiд особи якоi ведеться оповiдь, дуже вiрить у це.

Щиро ваша з надiею i вiрою,

Нiка Нiкалео

Усi подii цього роману е вигаданими, усi збiги iмен i прiзвищ е

випадковими, iх немае у реальностi

Здаеться, що то було так давно, Коли в руках тримаю цей альбом, Нам було абсолютно все одно, Не маючи нiчого мати всьо, За грошi не купити тiльки час, Вiн всiх нас методично подiлив, Когось вiн опустив, когось пiдняв, А е на кого взагалi забив.

Кузьма Скрябiн. Старi фотографii

Нудьга, а не життя

Ну чому комусь призначено бути Мадонною, Сарою Джессiкою Паркер (з ii вельми оригiнальною зовнiшнiстю!), Таiсiею Повалiй, врештi-решт?! А я – нiкому не цiкава Оленка Дулянська? Навiть вимовляти не хочеться! Ось i чоловiковi моему, схоже, теж стало нудно. Повертаеться додому пiзно, ходить похмурий, як наш сусiд пiсля бодуна, майже не розмовляе, пожвавлюеться тiльки тодi, коли дзвонить телефон. У мене таке передчуття, що вiн вирiшив зi мною розлучитися.

А сьогоднi менi снився Париж… Нiби пливу я на яхтi Сеною i бачу свiй розкiшний будинок на березi. З червоним череп’яним дахом, з башточками всiлякими, квiтами в горщичках i стриженим газоном на подвiр’i… Усе залито яскраво-жовтим сонячним промiнням. На душi затишно, тихо i радiсно!

Але задзвонив будильник, мiй Пащенко штовхнув мене в бiк, як стару шкапу, i Париж безслiдно зник десь пiд стелею в кутку кiмнати. Так себе шкода стало… Та враження вiд побаченого залишилися райдужнi, а головне – незабутнi.

«Пащенко, ти наволоч!» – грубо кидаю йому подумки i плентаюся у ванну.

Кажуть, Львiв – це маленький Париж. Хотiлося б побачити. Навряд чи знайдеться ще де у свiтi мiсто, яке вмiе посмiхатися й ощасливлювати тебе у дощ. Чи, може, ще де е така неймовiрна музика легкого цокоту жiночих обцасiв об брукiвку: i в спеку, i в зливу, i навiть в ожеледь?! А де ще ви побачите закуту в тунель рiчку, яка тече пiд мiстом?! А чого варта Свобода, що сидить на нижньому опорному кiльцi Музею етнографii! А романтично-аристократична атмосфера мiста взагалi нiкого не залишить байдужим – кожен на мить вмощуеться в численних кав’ярнях i, смакуючи знаковий напiй Львова, намагаеться зупинити та всотати цей спалах еднання з величчю i затишком. Даремно щось iз чимось порiвнювати. Усе неповторне i особливе. Хоча я особисто й не проти подивитися цей Париж наяву.

Струмiнь холодноi води остаточно змивае з мене французькi враження, i я, автоматично проковтнувши снiданок, бiжу на стоянку до своеi «сузульки». Тихо плямкае сигналiзацiя, i вiдмикаються замки. Але мене чекае вельми неприемний сюрприз. Моя «вiтара» завелася i вперлася, як хiповий червоний вiслюк, у стiну: двигун працюе, а трансмiсiя – нi. От чортiвня! Точнiсiнько як у моему особистому життi: голова думае, а шия не повертае. Дзвоню Пащенковi й прошу доправити якось мою машину на СТО. Вiн бурчить, вiдмовляеться, але зрештою неохоче погоджуеться. Свiт зафарбувався у тьмяно-сiрий колiр.

Поспiшаю поштовхатися у транспортi дорогою на роботу. Еге ж, не пригадую навiть, коли я робила це востанне… Ох i стиснув же мене сьогоднi своiми лещатами народний натовп! Занiмiли не тiльки всi частини тiла, а й думки, що набирали оберти на черговий день. «Мозок поза зоною досяжностi!»

Ось так бездумно я дiсталася до офiсу. Нiкого не помiчаючи, впала за свiй робочий стiл.

Гори паперiв, стоси книжок i глянцю. Тобто в основному глянець, бо i наш журнал такий. А всi решта – конкуренти. І iх треба знати в обличчя!

Вмикаю свiй комп i одразу заглядаю на gmail.com – листiв небагато – п’ять. З досвiду знаю, що чотири – стовiдсотково нудьга, а один може бути цiкавим. Але ж нi! Сьогоднi не пощастило: усi п’ять – суцiльна банальщина i скиглення. Доведеться знову щось вигадувати.

Я хоча й закiнчила журфак, та веду колонку психологiчноi пiдтримки. Так, трохи на якiсь там курси походила, книжечки цiкавi почитала з теми, а в iншому покладаюся на власний досвiд. Інодi просто приколююся. Ну скажiть менi на милiсть Бога: хто буде щось робити за порадами психолога з глянцю?! А почитати таке «мило» – будь ласка. Навiть цiкаво iнодi, бо поради моi з гумором i дуже креативнi. Щоправда, пiсля них на мiй мейл приходять не менш креативнi вiдповiдi на кшталт: «Та ти така-сяка, що собi думаеш? Що ми тубiльцi з острова Чунга-Чанга?!» Але то вже нiхто окрiм мене не бачить, а тим пак, не публiкуе.

Ми – пристойний журнал для людей iз вишуканими смаками!

А роботи в мене i так з лишком, бо я ще й лiтредагуванням тут мушу займатися. До того ж напiвбезкоштовно: в Украiнi, як у старiй добрiй Совдепii, плюс ще й нацiональний рагулiзм додався у виглядi суцiльноi зневаги до всiх i кожного.

Колись я змiню цю роботу на престижнiшу i високооплачувану. Але ж не сьогоднi, бо надворi ще криза, реформи, боротьба з корупцiею. «Поспiшай, слоулi», як казала моя колишня шкiльна подруга Нiнка.

Порпаюся в «конкурентах» з надiею знайти привiд для роздумiв.

– Лен, чуеш, Лен?! –

гукае моя офiсна подруга. – Я там учора знайшла свое перше кохання! Вiн таким красунчиком був у дитинствi, а зараз лисий i пузатий. Ти уявляеш?!

– Жах який! – вдаю, що зацiкавилася.

Жанка мае неперевершений талант створювати подобу роботи, при цьому нiчого не виконуючи. Потiм ii папери якось непомiтно опиняються на столах iнших працiвникiв офiсу. Все само собою влаштовуеться. Чому? Усi дуже люблять Жанночку. Вона абсолютно неконкурентоспроможний суб’ект у нашому журналi. Маленька, пухка, не дуже приваблива, але щира, добра i чуйна. Ну а про ii нешкiдливу хитрiсть неважко здогадатися. У неi особливий пiдхiд до начальства, яке iй нi в чому не вiдмовляе, але й не заохочуе. Злi язики подейкують, що в неi роман iз нашим головним. Але, беручи до уваги його глибоко палеонтологiчний вiк i класичну жадiбнiсть, дуже складно уявити iхнi iнтимнi стосунки. Та й Жанка навряд чи була би втiшена увагою якогось старезного шлепера[1 - Шлепер (iдиш) – незграбна, тупа людина. (Тут i далi прим. ред., якщо не зазначено iнше.)] i до того ж скнари. Але iнтрига залишаеться i наша люба ледарка завжди вирiшуе будь-яке питання!

– А я була в нього така закохана, – белькотить вона свое. – От дурепа!

«Дотепно», – подумала я i попросила:

– Жанночко, у мене сьогоднi стiльки роботи, а я наче з iншого вимiру. Давай в обiд поговоримо!

– Так, i що з тобою трапилося?! – вiдразу все просiкла товстуха. – Знову з Пащенком погиркалися?!

Я розчаровано махаю рукою, мовляв, i не згадуй. Намагаюся зануритися в папери.

– Знаеш, може, i не варто таке казати, але менi здаеться, що ти i твiй чоловiк – зовсiм несумiснi iстоти, – раптом нахабно оприлюднюе своi думки подруга.

От блiн! Кажуть, у дурнiв думки збiгаються. Але ж я точно знаю, що не дурепа!

– Та-ак?! – пiдводжу голову вiд статтi й вибалушую очi вiд здивування. – І що ж тебе скерувало до такого вражаючого висновку?

– Я серйозно, – вдае, що може образитися. Але ii манера базiкати безперестанку не дае iй шансiв увести мене в оману. – Вiн – технiк, авто-, мото-, вело-… i що там iще? А ти – романтик, лiрик. Що у вас спiльного?

– Хм, – я замислююся над справдi цiкавим запитанням.

Донедавна в нас спiльним був секс. Класний секс, чого тут мовчати?! Шалене кохання, на жаль, не змiнилося шаленою нiжнiстю, як у Ромена Роллана. Та й багряно-полум’яним воно теж не було. Так, якесь тимчасове затуманення свiдомостi, яке вивiтрилося, як аромат зрiзаних квiтiв…

– Ну от, – робить висновок з моеi мовчанки Жанночка. – Анiчогiсiнько!

Менi хочеться протестувати, заперечувати, театрально розмахувати руками, показувати фотки, на яких ми вдвох обiймаемося-цiлуемося… І водночас зовсiм не лежить душа шукати контраргументи. Розгублено клiпаю очима.

– Так не можна! Тобi треба якось розвiятися, забутися, – радить по-дружньому.

– Як? Роботи – на мiсяць уперед, – пояснюю iй i хапаюся за голову.

– Та ну ii, роботу цю. Давай, кудись прошвирнемся, – з азартом пропонуе.

Ото вже перспектива – завалитися в якийсь бар або клуб iз Жанночкою! Хiба тiльки, щоб мiсцеву публiку розполохати.

– Нi-нi, Жанно, що ти! Це не для мене, – заперечливо вiдмахуюся я.

– Та я, взагалi-то, теж не любiтель. Тодi давай на шопiнг, ну? – звабливо пропонуе iнтриганка.

– Не треба, – одразу даю вiдсiч. – У мене вiд цих дрiбних перебiжок бутиками голова болить, – вiдповiдаю iй, пригадуючи останнiй похiд.

– Ну ти геть якась нестандартна. Щоб вiд шопiнгу з’являвся головний бiль – я ще такого не чула. Та в тебе депресiя, дорогенька! І, якщо ти не хочеш присiсти на антидепресанти, давай щось робити!

– І що ж?! – нарештi здаюся я.

Жанночка хитро дивиться на мене i примружуе маленькi оченятка. Раптом, оцiнивши свiй комп, пошепки вигукуе:

– Вiдповiдь – на поверхнi! Зараз ми тобi створимо сторiночку на цьому сайтi!

– Іще чого, – обурююсь я.

Вона мене цим дiймае ще з минулого сезону. А я людина зовсiм неiнтернетна. Тобто я, звичайно, користуюся мережею, але виключно з iнформацiйною метою. І надаю перевагу живому людському спiлкуванню.

– Сайт блокуеться! Потiм ще й неприемностей купу дiстану, – вiдмахуюся я.

– Усе, вирiшено! І не хвилюйся, заходитимеш з мого компа. Нiхто навiть не здогадаеться. Ти в якiй школi вчилася?

Пауза – i я одразу ж автоматично вiдповiдаю на всi ii запитання.

У мережi немае вiдстанi, а тiльки час

Насправдi це не така вже й примарна iдея – знайти своiх давнiх друзiв, однокласникiв та однокурсникiв. Адже давно вже другий десяток пiшов вiдтодi, як ми вiдтанцювали на випускних балах. Що з ними тепер i де вони всi?

Перiодично вдаючи серйозну роботу, до кiнця дня ми створили сторiнку з моею недавньою й дуже симпатичною знимкою у Всесвiтнiй павутинi. Вiдразу знайшлися всi однокласники, що живуть на Заходi. Софочка Гольштейн, у школi – Лiберман, перебувала вже бiльше восьми рокiв у Сполучених Штатах i пiдтримувала контакти зi всiма «закордонними». Саме серед них я й помiтила Жорку Мороза, який з дев’ятого класу був по саме нiкуди в мене закоханий.

– Дивися! – у мене пiд серцем щось стиснулося в грудочку i боляче йойкнуло. – Все такий же красень!

– Колишня пристрасть?! – поцiкавилася з пiдтекстом спiвробiтниця.

– Та йди ти! Просто зустрiчалися, як усi пiдлiтки. Нiчого серйозного, дитячi розваги. Його мамашка ще у дев’яностих звалила до Італii. Казали, що вийшла там замiж.

– Ну от! – вигукнула Жаночка. – Це саме тi лiки, що нам потрiбнi!

– Ти жартуеш?! Там написано: «Рим. Італiя».

– Якi дурницi! У мережi немае вiдстанi, а тiльки час! До того ж дуже i дуже швидкоплинний! – пояснила спiвробiтниця i вiдразу ж закомандувала: – Пиши йому листа!

– Що?! Навiть не думай! – рiшуче вiдмовилася я.

«Ото вже з неi начальниця була б! Яким вона командним тоном звернулася до мене!» – шмигнула думка.

– Дурепо! – прошипiла Жанка, – Ти ж не побачення йому призначаеш, а просто хочеш поспiлкуватися. Розпитати про те, про се, пригадати спiльних друзiв та знайомих. Ну, давай!

– Не-е, то не добре, – даеться взнаки мое пуританське виховання.

– Може, ти чогось не договорюеш? Було щось? – хитро поглянула на мене моя мучителька.

– Та ну тебе! Не було нiчого. Просто я не хо-чу i все, – вiдмахнулася вiд неi, сподiваючись вiдiгнати i те давно забуте, що раптом стрепенулося в моiй душi. – Усе, до завтра.

– Поду-май! – крикнула Жанка менi навздогiн, коли зачинялися дверi офiсного лiфта.

Небо невпинно ридало, немов хотiло змити з асфальту залишки бабиного лiта. «Любов приходить восени», – раптом пригадала я фразу своеi давньоi подруги, коли повз мене проплив у струмочку небесних слiз жовтий, як сонце, листочок платана.

Так воно й було! Ми провчилися вiсiм рокiв разом, жодного разу не помiтивши одне одного, а на дев’ятий нас нiби струмом вдарило. І полетiло, понеслося… Ми майже не розлучалися: я ходила на всi Жоркинi тренування i змагання з дзюдо. Мене вiн чекав пiд вiкнами моеi «англiйки»! У нас не було жодних суперечок, нi-ко-ли. «Моя людинка», «Жожка» – так ласкаво називала я його! Ми просто вiдчували одне одного, а перiод взаемноi закоханостi й зачарування не припинявся. Улiтку спекотне сонце на пляжi тiльки ще сильнiше плавило нашi серця. А взимку морозний вiтер i захоплення вiд гiрських лиж прискорювали бiг кровi й несамовитоi пристрастi.

Це Жожка навчив мене бачити й вiдчувати. Завдяки йому я вiдкрила в собi незвичайне й дивовижне вмiння бачити свiт у всьому його розмаiттi та багатствi барв. Я десь читала, що тiльки три вiдсотки людей на Землi мають такий дар. На Заходi навiть е такий напрямок у психологii – кольоротерапiя. Приемно вiдчувати себе серед обраних! Хоча на практицi свiй дар я не можу застосувати. А так, просто прикольно! Нiч для мене – шовково-синя, ранок – веселково-лiловий, а день – примарно-блакитний. Вечори, якi ми проводили разом iз Жожкою, були оксамитово-червоними, незалежно вiд погоди. Кохання – свiтло-лимонне, невловне, тепле i злегка терпке, як хороше вино. А розлука? Тодi я ще не знала, що вона важкого фiолетового кольору з сiрим полиском холодноi сталi.

– Ти що, забула ключi? – зi здивуванням запитав Пащенко, вiдлiплюючи мою руку вiд дзвiнка.

– А? Так, здаеться, забула, – перелякано вилiзла я зi свого минулого i зовсiм втомленою увiйшла в нашу сумну квартиру.

– Зварганиш менi що-небудь на вечерю?

У мого Пащенка завжди були глибоко домостроiвськi погляди на сiм’ю. Якби я ще тодi, пiсля закiнчення iнституту, не наполягла на тому, що я хочу i ходитиму на роботу, то сьогоднi, напевно, варила б супи та кашi на кухнi з двома, а то й трьома дiтьми. А мiй коханий приходив би так само пiзно ввечерi, а можливо, й пiзнiше, аби не перенавантажувати свою «стомлену за день психiку», як вiн часто говорить.

– Пфе, жах який! – сказала я, витягаючи з мiкрохвильовки розiгрiтий плов.

– Ти щось сказала? – запитав чоловiк, вiдводячи погляд вiд телевiзора.

– Тобi почулося.

– Менi здалося, ти сказала «жах», – вiн здивувався моiй маленькiй брехнi.

– Я сказала це вголос? – зображую на обличчi здивування. – Мiкрохвильовка усерединi геть засмiтилася. Треба термiново помити!

– А, давай-давай, – вже без iнтересу з набитим ротом пробубонiв Пащенко.

Я вiдразу ж почала чистити електроприлад i за цiею нудною справою знову поринула у солодкi спогади…

– Ми збудуемо казковий будинок на березi рiчки, – мрiяв Жорка. – Тобi видiлимо найсвiтлiшу кiмнату пiд кабiнет, у якому ти зможеш цiлими днями безперервно писати свою фантастику.

– Там буде багато-багато книжок! Це буде наша бiблiотека, – приедналася я, завжди поглинена своiми фантазiями про майбутню письменницьку кар’еру.

– Ми подорожуватимемо свiтом, найекзотичнiшими краiнами. І в кожному новому мiсцi я писатиму твiй портрет.

Жорка завжди неперевершено малював i марив про велике майбутне Далi. Менi в його мрiях вiдводилася роль Гали[2 - Гала – дружина i муза Сальвадора Далi.].

– Жожко, який ти чудовий! Я так тебе люблю, – обiймала я його в поривi нiжностi.

Його пальцi пристрасно пестили мою шию, плечi, опускаючись усе нижче й нижче. Уста тремтли

о торкалися моiх, обпiкаючи мене п’янким коханням, млосно шепочучи слова любовi…

З Пащенком усе було iнакше. Вiн простий i прямолiнiйний, як офiсний ксерокс: бiлi троянди – до весiлля, червонi троянди – пiсля, коробка цукерок i шашлик за мiстом у компанii друзiв. Завжди весело, завжди гамiрно, бо з купою його друзiв повсякчас якесь свято. Завжди повно людей i ми якось розчиняемося у них. Чи вiн для мене розчинився у них, а може, я… Не до кiнця розумiю, що ж таки вiдбуваеться мiж нами. Чи це така любов – сiмейна рутина, чи свято без кiнця-краю, яке перетворилося на пляжний вiдпочинок у стосунках. Повний штиль без гострих почуттiв. І чого це я за нього вийшла справдi?!

Заглядаю у спальню – спить уже моя нудьга… І що з ним таке?! Може, собi когось завiв? О Боже! Нi, не хочу я про таке думати… А може, таки… І де це його телефон? О, е! Забув на журнальному столику на лептопi. «Нi-нi-нi! – кричить мое его. – Ти ж кобiта з почуттям власноi гiдностi. Негарно до такого опускатися – нишпорити в його телефонi, кишенях…» Ну, по кишенях рано дивитися, а дзвiнки перевiрю – я дружина i маю право. Вбивчий контраргумент одразу заткнув пельку внутрiшньому голосу. Але серед набраних i вхiдних номерiв усi знайомi, в основному по роботi й кiлька вiд друзiв, або просто набори цифр, якими, як вiдомо, любовi не шифруються. Пiшла спати не зi спокiйною душею, але з послабленою пильнiстю.

– Ну що? – запитала моя офiсна мучителька, наступного ранку. – Починаймо?!

«Вам надiйшло повiдомлення вiд Григорiя Мороза», – прочитала я на екранi монiтора i завмерла вiд того, що всерединi мене розiрвалася гаряча вишнева кулька, обпiкши мою свiдомiсть.

– А ти боялася! – хихикнула Жанка i клацнула на посилання.

У лiвому кутку монiтора з’явилося всмiхнене обличчя Жорки, а поруч: «Нарештi ти знайшлася, кохана моя Оленочко!»

Голова пiшла обертом. Я вже нiчого прочитати не змогла. Жанночка iз захопленням шепотiла: «Ти не уявляеш собi, як я тебе шукав: через усiх знайомих i незнайомих, тих, що вчилися на журфаку. Щодня я педантично переглядав списки “новачкiв”, що поповнювалися, в надii зустрiти серед них твое iм’я. Напевно, Бог почув моi молитви, i фортуна посмiхнулася!»

– Менi подобаеться, як вiн мене назвав, – пирснула товстуха i продовжила: – «Оленочко, як ти там? Напевно, вийшла замiж i народила таких же прекрасних дiток?! Дуже чекаю твоеi вiдповiдi! Твiй Жожка».

– Ти що? Спиш iз розплющеними очима? – запитала Жанка, зауваживши, що я не реагую на закiнчення повiдомлення.

Шкода, що вона не могла бачити, як свiт перетворився iз суцiльноi сiро-зеленоi маси на яскраво освiтлений золотим сонцем атракцiон. Скiльки iскристого щастя i радостi раптом виявилося довкола, незважаючи на родиннi негаразди!

– Е! Прокинься ж, Лен! – Жанка помахала рукою у мене перед очима.

– Я слухаю свое серце, – вiдповiла я, усмiхнувшись.

– О! Давно би так! – схвалила спiвробiтниця. – А то ти забобонами якимись керуешся. Окей, давай писати вiдповiдь, – вона потерла вiд задоволення своi пухкенькi ручки.

– Менi треба зiбратися з думками. А то я зараз таке тут набазграю.

– А саме так i треба, – змовницьки посмiхалася подружка.

Я вiднiкувалася, прикриваючись купою роботи. Але ж, дiдько його вхопи, день пiшов на пси! Усi думки заплуталися у Всесвiтнiй мережi.

Одним словом, я йому вiдповiла, анi гу-гу не сказавши про свое замiжжя i не згадуючи минулi образи. Ну дiстав мене Пащенко! Втомив i знекровив своею байдужiстю. І тут я вiдразу зрозумiла, що почуття моi до Жожки не зникли безслiдно. Дивно, наскiльки довго i глибоко пiд надiйним шаром асфальту з повсякденноi рутини я зумiла не позбутися iх. Не знаю, можливо, я й помиляюся, але щось менi пiдказуе, що мое майбутне може бути не таким уже й рожево-примарним…

Авантюристка

Наступною моею вiртуальною спiврозмовницею стала не просто моя колишня однокласниця, а також колишня однокурсниця Нiна Ондорська. Ото вже у неi життя – сюжет абсолютно кiношний! Можна знiмати справжнiй блокбастер з голлiвудськими ефектами. Може, я ще й сценарiй до фiльму напишу? Хтозна…

Нiнка була писаною красунею з модельними формами i волоссям, як у мавки з «Лiсовоi пiснi», до пупа. Хлопцi довкола неi вилися табунцями ще тодi, коли ми всi встановлювали олiмпiйськi рекорди зi стрибкiв у резинки на шкiльних перервах. Нiнцi це було не в масть. Скакати вона могла лише з почуттям власноi гiдностi, яке дозволяло iй займатися цим виключно з високо пiднятою головою. Вiд цього частенько страждав ii нiс, який щоразу цiлувався з асфальтом. Пiсля кiлькох невдалих спроб наша красуня забила на нас i гру, кинувши: «Та ну вас, з вашими дитячими iграми!» Ми не сумували, вважаючи ii злегка дивакуватою.

Тому Ондорська вiд нас сепарувалася i з однокласникiв товаришувала тiльки зi своiм портфелем. Тодi ще не було новомодних наплiчникiв з купою висячо-стирчачих котопсiв та iнших американських прибамбасiв.

Нiнку зi школи забирали старшi хлопцi (а в тодiшньому нашому розумiннi – просто дядьки). Одного дня на одн

й машинi, а iншого – на другiй.

Через таке розмаiття в неi склалася не надто скромна й начебто неавторитетна репутацiя. Хоча я вже тодi зауважила, що тi однокласницi, якi ii вiдверто зневажали, насправдi люто заздрили Ондорськiй i навiть у чомусь намагалися ii наслiдувати. Це проскакувало в манерi розмовляти з хлопцями, перiодично поправляючи волосся; наносити макiяж (до цього нiхто цим не грiшив); стиль одягу теж змiнився, тобто дiвчата вiдмовилися вiд простецьких совдепiвських пiдколiнок i не так отетерiло летiли в перервах пострибати на шкiльному подвiр’i.

Пiсля закiнчення школи Нiнка успiшно вступила на факультет журналiстики, де про ii сексапiльнiсть одразу ж почали складати легенди. За шкiльною звичкою ми не намагалися потоваришувати. У неi була своя компанiя, а в мене – своя. Наша красуня постiйно тусувалася в мистецьких колах, та й про свою промоцiю не забувала. Працювала i на ТБ, i на радiо, i в рiзних журналах. А по закiнченнi унiверситету поiхала на практику в Мiнiстерство закордонних справ. Не тому, що знайшла зв’язки, а тому що охочих на те мiсце не було. Парадокс?! «Навiщо такi потуги?» – дивувалися однокурсники iз впливовими батьками. Адже жити у Киевi провiнцiалцi десь треба! А харчуватися? Тодi грошi на всю цю замороку взяти де? Бо ж за практику не платять!

Нiнка ж собi сказала: «Голова е, руки е – будуть i грошi!» Батьки, покопирсавшись у старих пожовклих записниках, знайшли давнiх друзiв-киян, у яких i замешкала iхня доня. І пiшла працювати, попри практику, на кiлька столичних видань, пишучи репортажi.

Трудилася, як бджола у вулику, i натрудила собi купу важливих знайомств. Рiвно через рiк пiсля закiнчення практики ii дiм струсонула надзвичайна звiстка. Радiсним криком Нiнка повiдомила рiдних, що запрошена працювати на «Радiо “Свобода”» в Прагу! З усiма можливими звiдси обставинами.

«Ото почалося життя!» – не вiрила своему щастю Ондорська. Службова квартира в столицi Чехii, автомобiль для спецкорiв, надвисокi гонорари, як для украiнки, за якi вона змогла утримувати не тiльки себе, а й батькiв в Украiнi. Не життя – казка!

Пропрацювавши кiлька рокiв на вороже колись радiо, Нiнка вийшла замiж за дуже успiшного бiзнесмена з Росii. І переiхала жити у США. Про це я вже дiзналася iз переписки з Софочкою…

– Олено! Тебе наш Старий викликае до себе, – смикнула мене за руку Жанка.

– А це ще по шо? – я ошелешено витрiщила на неi очi. – Хтось бовкнув, що я сиджу в мережi?

– Не знаю. Не думаю, – зморщивши носа, вiдповiла подруга. – Я чула, як вiн обговорював якiсь проекти зi своiм заступником…

– Звiльняють! – я оторопiла вiд самоi лише думки.

Нi, не страшно втратити тут роботу. Я ii ледь зношу. Менi зарплатнi вистачае лишень на те, щоб iнодi вийти на нормальний обiд. Але найголовнiше, що я не готова була до цього. Та й кредит за свою «сузульку» я частково виплачую сама! Пащенко тiльки з тим розрахунком i зробив перший внесок.

– Ну давай, iди. Може, не все так страшно. Та й колонку нiкому крiм тебе робити, – заспокоювала Жанночка.

Бреше, свинюка. Знае, у чому рiч, але мовчить. Тiльки очi посмiхаються.

Скоренько надягаю туфлi на пiдборах (пiд столом я тримаю ноги у домашнiх чалапах) i лечу в туалет пiдправити макiяж i зачiску. Шлепер наш хоч i старий, але завжди всiх працiвникiв мiряе вiд голови до п’ят.

Три хвилини – i я вже готова: нiс пiдпудрений, губи пiдфарбованi. А з волоссям, блiн, засада якась – ще три днi тому мите. Поспiшала зранку. А… збираю в кiнський хвiст. Нiхто не помiтить! Гудзик на блузцi розстiбаю трохи нижче. Звiдти звабливо визирають груди у бiлизнi пуш-ап. Перекручуюсь перед дзеркалом востанне… Хотiлося б сказати «ку-ул», але вираз мого спантеличеного обличчя видае внутрiшню напругу. Ну коли я вже нарештi навчуся бути впевненою в собi? На курси якiсь походити чи що?!

– Добридень, Володимире Павловичу! – намагаюся триматися переконливо.

У кабiнетi шефа сидить Захар, його заступник. Обое, як за командою, вирячуються на мое зiмпровiзоване декольте, вiд чого я нiяковiю й рефлекторно застiбаю нижнiй гудзик. На бiса я його розстiбала?!

– Сiдайте, Олено, – несхвально округливши очi, пропонуе наш головний. – Як просуваеться ваша робота?

– На наступний номер колонка вже майже готова, – нахабно брешу, аж долонi впрiли.

– Добре. Це добре, що ви так оперативно працюете, – нiби мiж iншим зауважуе. – Але ми тут iз Захаром Івановичем довго радилися й вирiшили лiквiдувати роздiл психологiчноi пiдтримки…

Бац! І вазоном з вiкна прямiсiнько у тiм’ячко! Так я i думала. Процесор завис… Очi фiксують тiльки чорно-бiлий спектр.

Писати я почала давно, ще в школi. Тодiшнi моi твори постiйно викликали захоплення вчителiв-мовникiв. А секрет мого успiху зовсiм простий: я була нахабною брехухою. Чого не знала – те домислювала, чого не було – те вигадувала. Вiд цього наша стара порепана школа з розмальованими смердючими туалетами i наскрiзь трухлявою бiблiотекою у творi видавалася урбанiстичною будiвлею майбутнього з незвичним навчальним процесом. М

не за цi фантазii нагородили грамотою i привселюдно похвалили на загальношкiльних зборах. А твiр про маму скидався на опис супермоделi з агентства «Елiт» у Парижi. Рiдненька, яку викликали особисто до завуча, аж сплакнула. Хоча я насправдi бачила ii такою! А хiба може бути хтось гарнiший за маму?!

Ось так, зрозумiла я згодом, i пишеться усе решта. Моiм улюбленим жанром стала, звiсно ж, фантастика, i я почала успiшно атакувати всi тодiшнi газети й журнали: «Пiонерська правда», «Студентський меридiан» та iншi. Тобто я вже тодi знала, що мое покликання – писати. І писала аж до сьогоднi…

Старий провадить свое, не звертаючи нiякоi уваги на мiй шок:

– Вiн не надто фаховий. Інодi й зовсiм нудний… Правильно я кажу? – звертаеться вже до заступника.

Захар пiдхоплюе:

– А нам потрiбне щось оригiнальне, цiкаве й головне – актуальне. Розумiеш, Олено?

– Я… розумiю, – поступово мова таки повертаеться до мене.

– Ну, може, маеш якiсь iдеi? – нiби з цiкавiстю.

Е, то мене не звiльняють! Фу, аж легше стало. І вiдразу все заблимало, повертаючись до звичноi колiрноi гами. Я замислилася.

– Ти не мусиш поспiшати. Якщо на наступний номер колонка забита, то нехай вже, – каже заспокiйливо. – А от надалi треба щось змiнити радикально. Ми отримали можливiсть трохи розширити нашi обсяги. Тож думай!

– Авжеж, – вiдповiдаю i вiдразу ж несподiвано для себе випалюю: – Я могла би щомiсяця писати цiкавi iсторii про те, що на снiданок iдять рiзнi соцiальнi прошарки i вiдповiдно подавати рецепти тих страв.

Старий тримае паузу. Захар скептично примружив одне око.

– Нi, щось не дуже, – скрививши своi тонкi, як у вовка, губи процiджуе вiн, – креативу нема.

– Ви, Олено, не поспiшайте. Постраждайте трохи муками творчостi, – радить головний. – Помислiть, почитайте якусь статистику щодо iнтересiв середнього класу. Ну i тодi…

– У вас же е автомобiль? – несподiвано запитуе Захар.

– Є, – здивовано вирячуюся на нього.

– Ось, може, щось в автомобiльному напрямку, – пiдштовхуе.

– Ну, я не аж так професiйно у них… Але я щось обов’язково вигадаю, – вiдповiдаю, трохи зорiентувавшись.

Очевидно, фiнансування збiльшуеться за рахунок якось автоспонсора. Тому вiн i лобiюе його iнтереси. І Жанка в курсi. Щоб iй добре було!

– Чудово. Тодi можете повертатися на свое робоче мiсце, – дозволяе Старий.

– Гей, ну шо там? Все окей?! – посмiхаеться товстуха, коли я сiдаю у свое крiсло.

– У-у, – з посмiшкою погрожую iй кулаком. – Могла б i попередити! Мене мало не паралiзувало вiд жаху.

– О, чуеш! Налякала iжака голим задком. Чи тобi тi копiйки погоду роблять? До речi, ти про пiдвищення своеi зарплатнi поговорила?

– А ти думаеш, то був вiдповiдний момент?! – я здивована. – Краще я скажу тодi, коли вигадаю, як заповнити свою сторiнку.

– Автомобiлi?! – прицмокнувши.

– Ну, ти про все знала! – розтягую слова вiд невдоволення. – Могла б…

– Та де ж там. Не могла. Старий не в захватi, – пояснюе. – З усього видно, що Захар мае якийсь свiй iнтерес.

– Не зрозумiла…

Жанночка перехиляеться через свiй стiл. Я, зрозумiвши натяк щодо конфiденцiйностi, тягнуся iй назустрiч, спокусливо видовжуючи свою фiгуру, як у скандально вiдомому «Основному iнстинктi» з Шерон Стоун. Стильний Сергiйко з рекламного заглядаеться скоса, проходячи повз нас.

– Ну, окрiм офiцiйноi оплати за рекламу вiд автомобiльного дому «Вояж», вiн може отримувати й iншi дивiденди, – пошепки дiлиться. – А головний за iм’я журналу турбуеться. Тому таки щось вигадай. Ти ж розумна. Я це добре знаю. Тiльки засидiлася тут. А треба розвиватися.

Це вона менi каже! А сама як не робила нiчого, так i не робить!

– А ти чому не взялася за цей проект? – мене пiдточив хробак сумнiву.

– Я?! – ошелешено. – Та ти жартуеш хiба? Що менi, робити нiчого?

Це – точно! Плiтки i закулiснi iнтриги забирають увесь робочий час Жанки. Вона в нас на зразок тiеi Шурочки зi «Службового роману». Куди ж iй якiсь там статтi писати чи бiгати у пошуках рекламодавцiв. Цим нехай iншi займаються! Для неi треба створити нову посаду – заступник головного редактора з особистих питань. Нi, краще – приватних! Але зрештою iй i так добре. Вона абсолютно не амбiтна. Це я тут з лопатою розгрiбаю. І за максимуму зусиль – мiнiмум компенсацii. Нiби з перфоратором на гранiтну стiну. А тут такий шанс! Мушу змiнювати професiйний вектор. Нiчого iз себе психолога корчити.

– Твоя правда! – пошепки вигукую. – Я скоро плiснявою вкриюся, якщо не почну щось робити.

Мiй Пащенко – «шалений драйвер». Абсолютно невимушено пересуваеться вулицями в заторах. Інодi його незворушна витримка доводить i мене до сказу. Коли всi довкола сигналять, нiби у них розрекламована дiарея, або, стiкаючи сiмома потами, криють одне одного нецензурною лайкою, мiй чоловiк реагуе на ситуацiю фiлософськи-споглядально. Мiнiмум емоцiй, максимум – зверхня посмiшка. Вiд такого коктейлю в натовпi автiвок закипають не тiльки двигуни, а й незворушна витримка будь-якого украiнського обивателя. І тодi – о, тримайся наш пар

аменте! Як казав Тарас Бульба: «Я тебе породив, я тебе i вб’ю!» Тому ми переважно сидимо iз зачиненими вiкнами навiть у найпекельнiшу спеку. А раптом комусь iз ображених спаде на думку освiжити наймилiшу посмiшку мого чоловiка? Поiнформований – це краще, нiж просто озброений!

Увечерi чоловiк був мордований щодо начиння автомобiлiв. Виявляеться, коробка передач i трансмiсiя – це одне й те саме!

– А що таке релiнги? – питаю мiж iншим.

– Давай зробимо так, – пропонуе загнаний у кут чоловiк. – Ти накидаеш статтю, а я туди наставлю технiчних прибамбасiв. Іде?

– А що я буду робити наступного разу? – тут-таки думаю про перспективи.

– Я домовлюся, щоб тобi в автосервiсi лiкнеп провели.

– Бр-р, – вiдразу наiжачуюсь вiд такоi непривабливоi пропозицii.

Але, трохи подумавши, погоджуюсь.

Пащенко iз почуттям виконаного обов’язку пiрнае у свiт валютних курсiв в Інтернетi. Я його розумiю. Адже реальне життя для нього – це така нудьга. Особливо мое. Пишу собi щось там, нiкому не потрiбне. Отримую за цю маячню п’яту частину його мiсячного заробiтку. І ще маю дурiсть усiм цим надто перейматися. Вiн вважае единим моiм досягненням тiльки те, що я так-сяк кермую авто. «Так-сяк», тому що на автоматi, а це знову ж таки несерйозно. Чи то так усi чоловiки думають про своiх дружин? Чи то вiн хотiв би бачити поруч себе незалежну бiзнес-вумен? Мабуть, нi. Насправдi, ми нiколи з ним не говорили про жiночий i чоловiчий iдеал у нашому особистому розумiннi. Розподiл хатнiх обов’язкiв пiсля одруження вiдбувся якось сам собою: менi всi хатнi клопоти, йому фiнансування нашого життя. Менi здалося це справедливим спочатку, бо я й гадки не мала, як можна в нашiй краiнi заробити достатньо грошей, аби i жити нормально, i на вiдпочинок закордонний вистачало, i на машину… Одним словом, я пiсля навчання у вишi випiрнула в доросле життя, наче немовля з лона матерi. І чоловiк став менi тiею бiблiйною опорою та пiдтримкою на всi сто вiдсоткiв. І я його дуже кохала. Нi, я його просто обожнювала. Цiлувала при кожнiй зустрiчi й розставаннi. Пам’ятаете оце: «С любимыми не расставайтесь… и каждый раз навек прощайтесь!»?[3 - Цитата з вiрша О. Кочеткова «Баллада о прокуренном вагоне», який став вiдомим пiсля виходу фiльму «Іронiя долi, або З легкою парою!».] І я так прощалася. Згодом це вiдчуття кудись зникло. А куди i чому, я й гадки не маю. Усе якось так непевно стало, примарно, зникло вiдчуття гостроти. Я почала помiчати iнших чоловiкiв. І, правду кажучи, менi вiд цього робилося якось неприемно, тобто хтось там усерединi взяв собi за моду смикати за якiсь струни душi, чи совiстi, чи ще бозна-чого, що так не можна, що це нечесно i неправильно стосовно чоловiка. От холера ж якась там сидить! Не iнакше. Краще сказати – внутрiшнiй цензор чи ментор. А в мудрих книжках iз психологii написано, що все природно й нормально. Подобаються iншi – отже, ти живеш, а нi – то й нехай… Очевидячки, Пащенко переживав такий самий перiод.

– Ти спати йдеш? – питае, проходячи повз мене.

– Ага, зараз… – вiдповiдаю недбало, чекаючи, що буде далi.

– Я тебе чекаю. Давай швидше.

– Добре, вже закiнчую.

Я ще щось там вистукую по клавiшах, вдаючи, що дуже заклопотана. Витримую п’ятнадцять хвилин i тишком-нишком заглядаю у спальню. Чоловiк сопе, загорнувшись у ковдру мало не до самих вух.

Таки щось сталося! Щось недобре вiдбуваеться з нами обома. Ранiше вiн кликав мене мало не що двi хвилини i точно вже нiколи не засинав до мого приходу. Я пригнiчена страшенно, телефон показуе те саме: офiснi працiвники, секретарка, друзi, невiдомi номери…

Історiя перша: оригiнальна

Десь опiвночi пролунав дзвiнок.

– Альо?! – вичавлюю заспаним недобрим голосом.

– Привiт! Це Нiнка з Чикаго.

– З «Чи-ка-го»? – намагаюся пригадати, в якому нiчному клубi я була востанне i з ким там познайомилася.

Але ж тiеi дискотеки на Науковiй вже давно немае!

Пащенко починае крiзь сон незадоволено буркотiти:

– Та пошли його, того козла! Нормальнi люди сплять давно!

На iншому кiнцi дроту не витримують:

– Нiнка Ондорська – я! З Чи-ка-го!

– А-а, – до мене сонноi врештi дiйшло. – Боже мiй, Нiнко! А котра ж там у вас година?

– Там? Не знаю. А тут у Львовi – пiв на першу ночi, – радiсно повiдомляе.

– То ти в Украiнi? – доходить до мене, мов луна на Еверест.

– Ну, та так! Ось нiяк не звикну до iншого часового поясу, – пояснюе. – А ти вже, певно, спала?

– Ага. Вибач, просто я лягаю не пiзнiше одинадцятоi.

– Ну, тодi дрихни. Я завтра тобi зателефоную, – i додае: – Так хочеться побачитися! Десь посидимо, га?!

– Ну давай! Добранiч.

Вимикаюся i падаю на подушки, щоб далi снити щось хороше. Судячи з того, яка я була незадоволена дзвiнком, менi бачилося щось прекрасне… Цiлую мимохiть Пащенка в шию. Вiн мене щипае за дупу i каже: «Нi, Лялько! Спи! Рано прокидатися». А я що? Просила щось хiба? Однаково неприемно. Гад!

В обiдню перерву ми зустрiлися з украiнською американкою в одному з модних ресторанчикiв поблизу площi Ринок i поруч мог

офiсу.

Зауважую ii струнку, як у Майi Плесецькоi, поставу за столиком у кутику кафе, в якому пануе кабiнетно-камерний затишок, чути лише голос кавомашини. Нiнка белькоче з кимось по телефону. Вона все така ж енергiйна, весела й запальна.

– А ти пригадуеш, як тут у сусiднiй брамi був магазин одягу «Воронiн»? Ще тодi, коли ми у школi вчилися. Майже всi нашi хлопцi собi тут на випускний костюми купували. А тепер триповерхова кав’ярня.

Вулицею на неймовiрно високих обцасах i вiдповiдно такоi самоi довжини, а точнiше, короткостi, спiдничок, проквиляли двi львiвськi панянки, тримаючи одна одну за руки i кривуляючи нiженьками, наче богомоли. Сяк-так вони добрели до входу кафе й одразу вчепилися руками у клямку вхiдних дверей. Смiшно?! Тiльки не тодi, коли ти сама змагаешся за цiлiснiсть своiх колiнних суглобiв i дорожезного взуття.

– Нi, не пригадую, – наче вибачаюся i зiтхаю.

– Ну та як не?! Он на розi була ювелiрна майстерня – вона i зараз там. Глянь, он дiвки шкандибають туди! – Нiнка радiсно сплескуе руками. І враз заспокоюеться.

Ми посмiхаемося одна однiй.

– Боже мiй, Нiнко, та ти зовсiм не змiнилася! – всмiхаюся.

Прискiпливо розглядаю ii i зауважую тонесенькi смiшинки довкола очей. Але для чого це казати? Хiба ж це не природно? З трьома кiндерами, але в такiй чудовiй формi, мов модель! Тому декiлька тоненьких зморщок, то пусте!

– Дякую, – радiсно лепече вона й робить комплiмент алаверди.

– Я не сподiвалася, що ти так швидко прилетиш, – кажу, нiби вибачаюся за нiчну розмову. – Ти ж писала, що збираешся аж зимою.

– А я змiнила своi плани. Можу собi дозволити. Адже я сама собi начальство.

Нiнка якось обмовилася, що мае власне рекламне агентство у Штатах.

– Бiзнес-ледi! – щиро заздрю, бо хто така я?!

– Я дуже рада, що зараз з тобою розмовляю. Ти тiльки подумай, скiльки рокiв ми не бачилися?! Як ти, твiй журнал?

– «Мiй журнал»! Якби ж то, – задумуюсь над сказаним. – Так, нiчого серйозного. Ось запропонували нову тему вести.

– А яку? – зацiкавлено.

– Натякають на автомобiльну.

– Дивно… Журнал жiночий. Невже думають, що для нас нiчого цiкавiшого окрiм машин немае, – смiеться моя спiврозмовниця, – а секс, мода, дiти…

– Про все це ми вже пишемо, – вiдповiдаю.

– Тодi треба подумати, – серйозно замислюеться. – Подорожi!

– Є, – кажу iз посмiшкою.

– Ну добре. Подумаю i щось пiдкажу, – обiцяе Нiнка. – Ти лiпше про себе розкажи. Чи задоволена роботою? Зарплата хороша? У наших глянцях гонорари зашкалюють! – i вона по-американському великим i вказiвним пальцями показуе лiтеру «о».

– А я в основному покладаюся на свого чоловiка, – сумно констатую. – Зрештою, як i бiльшiсть украiнських жiнок.

– Хм, дивно. Проси пiдвищення, коли висунеш нову iдею. Мусять дати! – обнадiюе мене. – Ми таке вигадаемо – загойдаються! – i раптом: – А дiти? Коли ж ти плануеш? Чи може проблеми якiсь? – говорить уже зi спiвчуттям.

– Та немае жодних проблем. Просто менi здаеться, що я ще не готова. Хочеться щось здiйснити. Якусь кар’еру зробити абощо.

Насправдi менi ця тема вже обридла. Усi постiйно запитують про дiтей, наче у мене в життi не може бути своiх особистих цiлей. І взагалi, питання недоречне й нетактовне, бо якщо немае певноi мети, як у мене, то справдi можуть бути проблеми i тодi вже зовсiм не потрiбно обговорювати цю вразливу тему. А якщо криза в сiмейних стосунках, як у мене?! Але ж люди такi доброзичливi, що аж гай гуде.

– Ну, так i роби! Бери приклад з мене.

Ото вже, Нiнка й справдi зразок для наслiдування.

– А малi твоi з ким? Невже чоловiк погодився?!

– Вiн у мене такий! Усе розумiе. Але в нас е домогосподарка. Тож ноу проблем! Агентство залишила на свого заступника. Вiн у нас гей, – пiдсмiюеться, – та з такими людьми дуже комфортно працювати. Хоча менi буде так жаль розставатися з ними всiма, бо за пiвроку ми плануемо перебратися в Маямi. Там i теплiше, i спокiйнiше.

Заздрю iй бiлою заздрiстю. Менi все це видаеться надзвичайно фееричним.

– А насиджене мiсце чим дошкулило? – дивуюся я.

– Чикаго?! – здивовано перепитуе. – Та ти що?! Там же постiйно стрiляють. І бiлих – на пальцях перелiчити.

– Як це «стрiляють»? – округлюю очi вiд здивування, а перед очима постае багряна пелена.

– Дуже просто: проiжджаеш поблизу негритянських кварталiв i чуеш пострiли. Мiй чоловiк уже купив собi якусь там «емку», чи як ii. Для впевненостi. А нещодавно на сусiднiй вулицi якийсь манiяк розпотрошив стару бабку. Видовище було-о! У всiх новинах показували. Бо це вже його трете вбивство. Гидота, ще й яка!

Менi робиться зле вiд ii оповiдей. А ще кажуть «жити, як у США; працювати, як у США». Та там же просто страшно! А тут хоч i притискають тих нещасних украiнцiв, хоч i дусять iх податками i новими обмеженнями, але всi мовчать i терплять. Терплять тi реформи, тарифи… Хоча це все справдi лiпше, без стрiлянини.

– Нiнко! А не шкода тобi, що ти з такоi благополучноi европейськоi краiни, як Чехiя, чкурнула в тi урбанiзованi Штати? – запитую я з нерозумiння

.

– Нi, ну що ти! – вiдмахуеться вiд запитання Ондорська, попиваючи запашну колумбiйську каву. – Все що не робиться, робиться на краще. А я люблю ризик i мандри. Для мене тупцювання на мiсцi – смерть! У життi менi потрiбна динамiка, розумiеш?!

Як же тут не зрозумiти! Куди вже бiльша динамiка, як манiяки-убивцi за рогом, карколомне ралi пiд кулями, а мiж тим робота i дiм з трьома дiтлахами! Американськi гiрки, одним словом. Тут ще бракуе вранiшнiх пробiжок i вечiрнiх променадiв. Мазохiстка якась, Господи помилуй!

– Нiнулю, треба ж i собi трохи часу придiлити, – повчаю приятельку, спiвчуваючи iнтенсивностi ii життя.

– Ну ти даеш! Я тричi на тиждень у фiтнес-зал ходжу, – посмiхаеться Нiнка.

І тут встигае! Справжнiй екшн!

– Я звикла за собою доглядати, коли ще моделлю пiдробляла. Пiсля народження першоi дитини, – уточнюе вона, – грошей бракувало. То я тодi й у басейн ходила, i педикюр-манiкюр регулярно робила. А тепер лише раз на два тижнi.

Моi очi скоса дивляться на ii iдеально полакованi нiгтi.

– Боже, а якi там панянки дефiлюють! Усi на одне обличчя, з розкiшними бюстами, бiлоснiжними усмiшками й копицями волосся, що спадае з плечей.

– Родина чи що? – наiвно вимовляю я.

– Ага! З силiконовоi долини, – смiеться Нiнка. – Пацiентки пластичних хiрургiв. А це дуже об’еднуе, як спiльнi цiлi i мрii. А схожi, тому що еталон один – Барбi.

– Хто? Лялька?! – Нiнка, певно, мае мене за вiдсталу дурепу з третього свiту.

– Ондорська! Дулянська! – вигукуе чоловiчий голос, i на нас суне здоровенне волохато-бородате чудовисько в сонячних окулярах.

Повiтря наповнюеться ностальгiею, що висить, наче димова запона з липким i пахучим ароматом бабусиних парфумiв «Красная Москва»[4 - Популярнi в радянськi часи парфуми московськоi фабрики «Новая заря».], шкiльною плiснявою i ватрушками з буфету… Стiни кав’ярнi, вкритi старою, але вiдреставрованою штукатуркою, змiнюють у моiх очах свiй колiр на брунатно-коричневий iз шерехкою, колючою поверхнею.

– Кошпан?! Юрко! – радiсно викрикуе екзальтована Нiнка й кидаеться в маснi обiйми боввана зi щасливою усмiшкою.

Я тримаюся бiльш нiж стримано. Ми нiколи з ним не були аж такими близькими. Усмiхаючись, просто подаю йому руку. Вiн ii потискае, зовсiм не образившись на мое холодне ставлення. Сiдае за наш столик на запрошення Нiнки.

– То як ви тут опинилися? Це ж треба! Я в цьому кафе щодня граю, а однокласникiв зустрiчаю вперше за кiльканадцять рокiв, – iз задоволенням повiдомляе якийсь чужий i незнайомий «дядько».

– Так ти консу закiнчив, чи що? – запитуе Нiнка, любовно обвивши рукою його шию.

Вони ранiше зустрiчалися якийсь час.

– Та де там! Мрiя не здiйснилася, – скрушно похитуе головою модний довгобородий дядько Юра. – Батьки були проти. Я мусив п’ять лiт на фiзматi вiдмотати. Але природа бере свое: спочатку лабав на весiллях, а потiм знайшли менеджера i iздимо трохи гастролями. У цьому кафе – мое постiйне мiсце, – вже iз задоволенням продовжуе вiн. – А що?! Платять добре. Плюс замовлення, виiзнi концерти. Купив будинок за мiстом. Дружинi – «Тойоту Метрикс». Зi Штатiв, до речi, привiз.

Яке ж брехло, холера ясна! І навiть оком не моргне.

– Ех, Нiнуль! А пам’ятаеш, як ми iз тобою?!

– Я нiчого не забула, Юронько! І завжди-завжди в тебе вiрила! – правдиво зiзнаеться колишня подруга, пiдморгуючи. – Якби залишилася тут, то це я б i iздила на тiй «тойотi»!

– Та не матлош! – смiеться волохата чорна гора. – Тебе такi пацани возили, що ти мене i в розрахунок не брала. От, анi краплi не змiнилася!

Юрко по-дружньому цiлуе ii в щоку i притискае до своiх, нiби гумових, надутих повiтрям, грудей. Тендiтна й легка, як бабка, Нiнка топиться в його обiймах. У ii очах я читаю сум. Чи то менi здалося?

За двi години в товариствi вайлуватого однокласника та його друзiв по гурту ми добряче «дрiнканули». Та як кажуть: не вмiеш пити, сиди i жери! Але ж нi – Ондорська так наквасилася з тим Кошпаном, що ми ii попiд руки ледь до таксi дотягли. Хоча Юрко той ще фрукт, мiг би свою колишню дiвчину i на руках занести. Ранiше бiгав за нею, як курча за квочкою. Слина аж на бороду крапала, а сьогоднi на вухо менi кинув: «Ну й набамбурилася вона! Бридка, як слимак». Та сам вiн – равлик вагiтний! Ейнштейн незакiнчений, помножений на зародок Ростроповича! «Тойоту» вiн дружинi купив. Ага, так я й повiрила. Це, мабуть, вона йому все купуе. Давно знаю, що вiн одружився з якоюсь тiткою, на десять рокiв старшою. Купляв у неi на базарi запчастини до своеi задрипаноi «вiсiмки» i пригрiвся. А в жiночки його хата е, бiзнес е, син вiд першого шлюбу теж е. Безсонних ночей над лiжечком проводити не доведеться. Якраз те, що й треба нашому iнфантильному Кошпану. А от що стосуеться музики – то тут усе чистiсiнька правда. Може, i був би вiн на своему мiсцi, якби батьки йому все не перемакiтрили тим фiзматом. Професори, що тут скажеш, бачили свое едине дитя в науцi.

У Нiнки дорогою до ii колишньоi квартири, у якiй тепер замешкала сестра Ондорськоi, безперервно тарабанив т

лефон. Скiльки я не намагалася ii розбудити – не могла. Та, коли я витягала мобiльник iз ii торбинки, вона враз прокинулася, схопивши мене за руку. Я аж сторопiла.

– Ти чого? – питаю заскочена.

– Нiчого. Не треба вiдповiдати, – i затягнула блискавку на сумцi. – Я знаю, хто це.

Попри майже тверезе пробудження Нiнцi без моеi допомоги все ж не пощастило б добратися до ii дверей.

– Нарештi! Зовсiм одурiла. Та твоя стара потвора пiвслова не дае вставити, – констатувала ii заспана сестра, вiдчинивши нам дверi. – Ой, вибачте, я вас не помiтила, – промовила жiнка вже менi.

– Та нiчого, я пiду, бо мене там унизу таксi чекае, – зорiентувавшись, вiдповiла я, почуваючись ненавмисне втягненою в якусь сiмейну таемну iсторiю.

– Нi-нi, Ленко! Ти нiкуди не поiдеш, – заперечила розквашена Нiнка i гримнула за мною вхiдними дверима. – Ще не пiзно, лишень… о, за п’ять дванадцята! – i раптом цiлком тверезо: – Чоловiк з тобою через мене точно не розведеться. Передзвони!

Сестра метала блискавки то в мiй, то в ii бiк. Довелося тiкати, майже проламуючи чолом броньованi дверi, якi нiяк не хотiли пiддаватися. Я бiгла бетонними сходинками сталiнськоi багатоповерхiвки, а в головi свердлило дiрку запитання: хто ж та «стара потвора», про яку обмовилася сестра? Нiнчин чоловiк? Можливо. І те, що вона про нього до цього дуже прихильно вiдгукалася ще нiчого не означае.

Коли я повернулася додому, Пащенка не було. Стало якось дуже самотньо i ревниво-напружено. Дзвонити? Чи не дзвонити? А чому це його так пiзно, о пiв на першу ночi, немае в хатi? Де його чорти носять? Або з ким? Нi, з ким я знати не хочу, це зайвий бiль i клопiт. Я маю право вимагати, щоб вiн був удома.

О другiй прийшов. Тихо ключем вiдчинив дверi, прийняв душ i влiгся поруч. Я встигла передивитися телефон. Вже увiйшло у звичку! Проте однаково нiчого – усе одне i те ж саме. Та чого ж мене так ревнощi з’iдають? Я наче той Отелло.

– Ляль… Ляль! Ти що, спиш? – гладить мене по нозi.

Я вдала, що сплю. Не хочу нiчого. Так нечесно. Там десь ходити, а тут вдавати, що все добре. Я завжди думала, що мiй чоловiк не такий! А який?! Інакший, добрий, чуйний, уважний i люблячий, але… Усе вже попливло у сизо-фiолетовому димi й затягувало мене в паралельну реальнiсть сну.

Еврика! Свiт стискаеться

В офiсi як у справжньому лiсовому мурашнику. Усi бiгають, метушаться. Папери лiтають, а комп’ютери постiйно гудуть.

– Ну, щось придумала? – Жанка одразу хапае бика за роги.

Я заперечливо хитаю головою. Чомусь нiчого мудрiшого за автомобiльну тему в нiй не народжуеться. І навiщо той Захар пiдкинув менi цю дурнувату iдею. Застопорила менi весь мозок! Ще й вдома таке!

– Думай, Васю, думай!

Вiдкриваю свою пошту i показую iй майже розважально-нерекламну статтю про автомобiль «Сузукi Вiтара», яку я собi надiслала. Жанка, позiхаючи, перебiгае очима рядки.

? Скукотiща-а, Лен. Можливо, «Вояжу», це i сподобаеться, але не Старому. Зарубае!

І тут, як на зло:

– Дулянська! До головного, – повiдомляе його секретарка.

– Засада, холера якась, – скрушно хитаю головою й роздруковую свою хвалебну оду.

– О, до тебе в друзi проситься якась Наталка Маркес! – повiдомляе Жанночка, користуючись ексклюзивним правом доступу до моеi сторiнки.

– Ну тебе! Не зараз, – вiдмахуюся.

І хто така ця Маркес?! Стрибае, як тенiсний м’ячик, думка звивинами мозку, явно тлумить робочу тематику. Я боляче стискаю кулачки, аж до глибоких придушин вiд нiгтiв на долонях, змушуючи себе сконцентруватися. І бiжу до начальства, яке не любить чекати.

Старий явно в доброму гуморi, що останнiм часом рiдко трапляеться. П’е свiй незмiнний чай з альпiйських трав i закушуе дiетичним батончиком. З динамiкiв його компа звучить марш iз «Трьох апельсинiв» Прокоф’ева. Стара гвардiя! Вихована на класичнiй музицi, лiтературi й комунiстично-iдеологiчних стандартах. Йому ж минулого року святкували вiсiмдесят! Справжнiй мастодонт, i шкiра на обличчi в нього така ж порепана. І як тiльки йому вдаеться тримати на пульсi жiночий журнал – загадка на рiвнi скриньки Пандори.

– Як нашi успiхи, Оленочко?

Ого! «Оленочко» – за що ж такi лестощi?!

– Я тут накидала дещо, як запропонував Захар. Ось, – i кладу йому на стiл два рiденько заповненi аркушики.

– Добре, я потiм перегляну. А як щодо iдей? – не вiдпускае вiн.

– Ну-у, е одна, – намагаюся якось ухилитися вiд прямоi вiдповiдi. – Але треба це питання ще прозондувати i добре продумати.

– А конкретнiше?

Не вiдстае, холера! В голову замiсть iдей знову стукаеться iдiотське запитання «i хто ж ця Маркес?» А, будь що буде! У такiй ситуацii треба створити подобу безперервного пошуку вирiшення. Свiт починае виблискувати веселковими мазками на кожному елементi офiсних меблiв.

– Володимире Павловичу, ось ви, наприклад, досягли такого успiху, про який у дитинствi, мабуть, i не мрiяли.

– Якраз мрiяв, – усмiхаеться Старий. – До чого це ви?

– Чудово! А вчилися, напевно, у звичайнiсiнькiй школi? – продовжую я розвивати тему.

– О-хо-х

… У сiльськiй восьмирiчцi! На Сумщинi. І вчився, мушу зiзнатися, поганенько, – хитрувато примружуе очi.

– Ну от. А хтось… хтось у школi був круглим вiдмiнником. І тепер, може, саджае картоплю на дачi або працюе в якомусь нудному бюро iнженером. А от двiечник – перепрошую за порiвняння – став успiшним бiзнесменом i iздить у вiдпустку на Мальорку чи Гоа.

– Я якось не дуже розумiю, до чого ви ведете, – помалу Старий починае обурюватися i додае: – Ідеться про формулу успiху? Непогана тема. Менi подобаеться, тiльки нiчогiсiнько нового.

Вiн сам пiдштовхуе мене до вирiшення проблеми. Те, що й треба! Вперед, мiй паротягу, роздмухую вогонь:

– Але ми практично не цiкавимося, як саме створилася успiшна людина. Аж доти, поки не залiземо в якусь соцiальну мережу в нетi…

«Еврика! Я знаю, про що буде моя колонка!» – i майже вигукую:

– Я пропоную писати найцiкавiшi iсторii про життя «людей родом iз дитинства»[5 - В основi вислову е назва фiльму «Я родом з дитинства» режисера Вiктора Турова за сценарiем Геннадiя Шпаликова. Зазвичай ця фраза в публiкацiях вiдображае проблеми дитинства, виховання, становлення особистостi («всi ми родом з дитинства» тощо).]. Свiт стискаеться. Австралiя тепер набагато ближча, нiж двадцять рокiв тому…

Я навiть не помiчаю, що зiскакую зi свого мiсця, розмахуючи руками, як диригент за своiм пюпiтром.

Старий, здiйнявши брови й опустивши на кiнчик носа своi окуляри-лупи, у властивому йому темпi середземноморського равлика веде:

– Що ж, оригiнально. Тут тобi i подорожi, i культура та цiнностi iнших народiв, соцiальний розвиток iндивiдуума, i… Найголовнiше для нас – ширша читацька аудиторiя, – явно задоволений. – Хороша iдея. Я пiдтримую, Олено Василiвно!

– Я втiшена, що ми порозумiлися, – у душi чомусь заграв марш Мендельсона, а кабiнет перетворився на полунично-гранатовий сiк у свiтлi передвечiрнього сонця.

– Однак спробуйте все ж десь там непомiтно просунути автомобiльну темку, – вже у дверях спиняе шквал моiх радiсних емоцiй головний. І ще м’якше додае: – Геть зовсiм ненав’язливо, нiби мiж iншим…

– Авжеж, – вiдповiдаю, – ми ж професiонали!

Це й справдi дуже просто! Я iду, пiдспiвуючи собi на ходу. «У цiй темi вiднедавна Дулянська як риба у водi». Аромат вiд моеi слiм-сигарети услiд за моiми легенями поволi заповнюе курилку, у якiй я сама-самiсiнька наче гойдаюсь на цих невидимих хмаринках. Я подумки лечу в Нью-Йорк до Ондорськоi, розгортаю крила над Великим каньйоном та йду в пiке вниз iз Нiагарського водоспаду в Онтарiо. А тодi через усю Атлантику й Середземне море повертаюся в Європу, зупиняючись у Жожки в Римi. Над нами засiяне зорями пiвденне небо, теплий пiсок пiд босими ногами i нiжнi поцiлунки нiчних хвиль… Боже! На яку чудову iдею наштовхнув мене Старий. Ось у чому секрет його успiху. Вiн завжди знае, чого хоче i звiдки це можна отримати. Я так думаю, але, можливо, у нього бiльше прихованих фiшок.

Негайно беруся до роботи. Бiгцем у соцiалку. А ще ж е i «Твiттер», i «ВКонтакте»! Там мене чекае не тiльки Наталка Маркес! Там на мене ждуть великi пригоди й неочiкуванi вiдкриття. Шалений драйв i мiльйон вiдповiдей на новi запитання. Цiлiсiнький калейдоскоп подiй, за який ще й грошi платять. Пащенко не натiшиться, що я вiд нього вiдчеплюся з тупими запитаннями про автомобiльну начинку, враховуючи шестиступеневу коробку передач… Про пiзне повернення додому розмова так i не розпочалася. Це муляе менi душу i крае серце. Навiть не знаю, який вступ зробити…

Історiя друга. Франкiвська капелюшка Наталка

Олег мугикав собi пiд нiс якусь мелодiю, коли я повернулася ввечерi з офiсу. На плитi починав посвистувати чайник. Ми живемо в дуже красивiй частинi Львова. І нехай не престижнiй, байдуже, але у нас так зелено, так осiбно, бо навколо самi приватнi садиби. А там… квiточки-кущики, вазончики, стриженi газони з гойдалками пiд накриттям, недiльнi шашлики.

Я щаслива. Як я люблю, коли вiн е удома! Затишно так i безпечно: ходить собi по хатi, гримае дверцятами льодувки[6 - Холодильник (полонiзм).], смажить яечню чи варить кавусю на обох. Звичайно, по великих святах, коли в нього на роботi цiкаве замовлення, а на рахунку – солiдна передоплата. У вiтальнi стоiть його чоловiче грубе взуття, а поруч моi пантолетки. Так зворушливо… Зовнi вiн – вiкiнг, а в душi – дружнiй, уважний i люблячий, справжнiй партнер – завжди прийде на допомогу i порадить. Вiдремонтуе усе, що тiльки можливо, – це його фiшка. Олег не просто вмiе все лагодити – вiн справжнiй домашнiй майстер. А що вже у любовнiй сферi не простак – то це таки менi заканало. От тiльки, як це зберегти – питаннячко, я вам скажу, не з найлегших. І не треба нести дурню про дiтей. Ще жоден шлюб не врятували нащадки!

– Привiт! Ти вже вечеряв? – цiкавлюся, заглядаючи у холодильник.

– Так, Лялько. Ми з Борисом iздили до одного солiдного замовника пiд Стрием. А там накрили та-аку поляну, – вiн здiймае брови. – Хоч тиждень жери. От тiльки чаю зараз захотiлося. Як справи на роботi?

– Нормально. Починаю нов

й проект.

– Це добре, – робить висновок вiн i йде до свого кабiнету, тримаючи в руках чашку гарячого чаю. – Будеш теж?

І нi тобi зацiкавлення, про що проект, нi запитань «чому?». Дивний вiн. Якийсь не такий, як завжди. Чужий чи що… Щось сталося, щось мiж нами зламалося. Як же це мене мучить! Може, й справдi обмiрковуе, як нам розлучитися з найменшими втратами? Менi, звiсно, до болю прикро, але що вже тут поробиш?! Кредит – ось що його втримуе мiцнiше, нiж штамп у паспортi! Виплатити його поки що нiчим. А продати квартиру, що в заставi, важко, та й невигiдно у нинiшнiй кризовiй ситуацii. А зi штампом простiше: спiльних дiтей нема, прийшли до суду i за взаемною згодою розбiглися. Тiльки чому за взаемною? Я ще не впевнена, що це мене влаштуе! Хоча… І куди тiльки тi почуття подiлися?

Я е я, зi своiми примхами i забаганками: я не люблю, коли поперед мене. Коли наперекiр i невпопад, я ненавиджу, коли пахне сигаретним димом у мене вдома, коли гора посуду в мийцi та розкиданi шкарпетки по квартирi. Я буду скандалити за кожну неприбрану крихту на столi й бруднi пантофлi у передпокоi, нiчнi дзвiнки (пiсля двадцять третьоi) i понаднормову роботу у вихiднi. Рибалку з друзями вiд ранку до полудня – я теж не заохочую, люб’язностi зi старими знайомими вертихвiстками менi теж рiшуче не подобаються… І ще купа такого дрiбного «за що», через яке я можу запиляти на смерть. А що?! Назвався грибом – лiзь у борщ. Цю приказку я завжди повторюю своему чоловiковi. Бо не можна бути безхребетним дощовим черв’яком… Крiм того, я люблю розмiрковувати вiд зворотного, тобто включаю новi зв’язки мiж нейронами мого мозку. Спочатку це важко, болить голова i вивалюються баньки, але за певний час розумiеш, що приймаеш рiшення блискавично i, взагалi, твiй природний процесор отримав апгрейд, серйозний i надсучасний. Тому…

– Пащенко, ти за компом? – легенько прочиняю дверi до кабiнету.

– Ага, працюю. Тобi треба, чи що? – вiдривае очi вiд екрана. – У мене купа роботи. Вдень часу не було.

– Ну, тодi сиди, – злюся всерединi, бо плекала надiю вдома повисiти трохи в нетi. Але я дiвчинка розумна i чоловiковi заперечувати не буду. Нехай бавиться. Пiду погляну в своi давнi записи – усе ж користi буде бiльше, нiж вiд соцiалки.

Яке ж нудне вiднедавна стало у нас з ним життя! Вiн – сам собою, я – сама собою. Ввечерi час i то проводимо нарiзно: Олег найчастiше за комп’ютером, бо на роботi, бач, не встигае, а я, навпаки, в офiсi маю вдосталь часу. Тому чарую на кухнi або сиджу i читаю. Вiд надмiру вiльного часу я навiть почала пописувати. Згодом це заняття дало своi плоди у виглядi додаткового заробiтку. Я втiшилася – недарма ж я витрачала згаяний час. Спочатку це були коротенькi есе та оповiданнячка. А зараз я замахнулася на велику форму, тобто роман, до того ж про кохання. Звiдси психологи зробили б висновки, що в життi менi не вистачае емоцiй. І були б правi, напевно. Бо якщо мiй чоловiк закохався, то я йому навiть трохи заздрю! І не треба думати, що я збоченка якась. Нi, я просто дуже добре пам’ятаю, як у нас iз ним усе було. Якi шаленi пристрастi ми пережили! Як у мене спирало дихання, коли вiн був поруч, i як бракувало повiтря, коли я його не бачила. До кожноi зустрiчi з ним я лiчила мало не секунди. А у вихiднi, коли його товариш по орендованiй квартирi iхав додому в Харкiв, ми просто не вилiзали з лiжка. На пiку цього кипiння кровi i мозку ми й одружилися. Нам було байдуже, чи е в нас хоч якiсь спiльнi iнтереси чи нема. Ми були пекельно закоханi одне в одного.

А десь через рiк я почала зауважувати, що мiй чоловiк виявляеться гидко човгае капцями, як немiчний стариган, i голиться раз на два днi. Мене почала дратувати його звичка розкидати шкарпетки по всiй квартирi. А ще вiн нiколи не мив за собою посуд. Мiг годинами проводити час iз друзями на тенiсних кортах. Мене стало все бiсити. Щоправда, тодi ж я дiзналася, що з ракеткою в руках вiн скидаеться на Рафаеля Надаля[7 - Іспанський тенiсист, який свого часу був першою ракеткою свiту.]

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Сноски

1

Шлепер (iдиш) – незграбна, тупа людина. (Тут i далi прим. ред., якщо не зазначено iнше.)

2

Гала – дружина i муза Сальвадора Далi.

3

Цитата з вiрша О. Кочеткова «Баллада о прокуренном вагоне», який став вiдомим пiсля виходу фiльму «Іронiя долi, або З легкою парою!».

4

Популярнi в радянськi часи парфуми московськоi фабрики «Новая заря».

5

В основi вислову е назва фiльму «Я родом з дитинства» режисера Вiктора Турова за сценарiем Геннадiя Шпаликова. Зазвичай ця фраза в публiкацiях вiдображае проблеми дитинства, виховання, становлення особистостi («всi ми родом з дитинства» тощо).

6

Холодильник (полонiзм).

7

Іспанський тенiсист, який свого часу був першою ракеткою свiту.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить