Ваш вихiд, або Блазнiв ховають за огорожею
Генри Лайон Олди

Безодня Голодних очей #8

Генрi Лайон Олдi

Ваш вихiд, або Блазнiв ховають за огорожею

Глядач – це я.
Я сплю в обiймах залу.
Мiй сон жене
Те, як життя загиблому сказало:
"Пробач мене".

    Нiру Бобовай

Бери мое добро, i горе-злощастя на додачу…

    С. Маршак

1

Ненавиджу «приватний сектор». Нашу мiсцеву «одноповерхову Америку». Авжеж, недiльним днем, звичайно, чудово вибратися сюди з друзями: шашличок, «Ізабелла», «Берi шинель, пошлi домой». Розслаблено привалитися до стовбура староi грушi, вiдчуваючи спиною його тепло навiть крiзь сорочку…

Злитися з природою, без зайвоi фамiльярностi з ii боку.

Але вночi або пiзно увечерi, як зараз – красно дякую! Особливо коли ти не грушi пiд шашлик оббиваеш, а матюкаючись крiзь зуби i спотикаючись через два кроки на третiй шкандибаеш по тутешнiх канавах. І добре б п'яний! – тверезий я сьогоднi. Сотка «Борисфену», розпитого на швидку чарку в Будинку Офiцерiв, не рахуеться. По-перше, по стогону, який тут пiснею зветься, тiльки на танку линвою iздити. По-друге, лiхтарi вiдсутнi як класово чужий елемент, а винятки з правила розбитi пустунчиками-аборигенами. По-трете ж, оскiльки я нечастий гiсть на околицях, е чималий шанс блукати цiею самою Гиiвкою, як Мойсей пустелею, сорок рокiв, доки виберуся до землi обiтованоi. Вирiшив, називаеться, «дорогу зрiзати», дурень…

Неподалiк, здаеться, з боку «Червоного Жовтня», щось бабахае: раз, другий. Шпана петардами граеться. Або саморобними вибуховими пакетами. Якщо в наше освiчено-ринкове столiття комусь ще не лiньки набивати iх сумiшшю магнiевих ошуркiв i перманганату калiя, вiдомiшого в народi пiд назвою «марганцiвки». Ех, пам'ятаю, в золотi шкiльнi роки… Ч-чорт! Так i ноги переламати можна. А вони, рiднi, мене-вовка годують. Повернути назад? Переживе Наташчина бабуся без моеi двадцятки до недiлi, нiчого iй не зробиться! Вона всiх нас переживе, ця бабуленцiя. Так, Мальбрук повернувся з походу: здаеться, до метро звiдси праворуч.

На поворотi, на щастя, була визначна пам'ятка мiсцевоi архiтектури: кривий вiд гордощiв лiхтар iз лампою, вщент засидженою мухами. Чи хто вже там ii засиджував, цю лампу. От прямо пiд стовпом iз кущiв бузку на мене й випала людина.

– Д-до… поможи! «Швидку»… поранений я…

Пальцi, вкритi iржавою коростою крови, лещатами чiпляються за лацкани куртки. Трiщить тканина. Прямо перед очима – блиск металу. Наручники! Мабуть, злочинець, з-пiд конвою втiк… в'язниця ж поряд, на Полтавському!..

– Напали, гади… грошi! грошi забрали!.. Менти… або бандюги у формi… м-ментовськiй…

Лiве вухо у нього надiрване, стримить хрящем. Очi каламутнi, обличчя, як i руки, вщент залите кров'ю. У мертвотному свiтлi лiхтаря воно видаеться неживим, наче в мене вчепився небiжчик. Або клоун у гримi. Цирковий грим зблизька – сильне видовище. Не для слабкодухих.

– Врятуй, б-брате…

Вирватися й дати драла?

– Я… вибачите, я…

У цю мить сили залишають людину. Мабуть, всi пiшли на останнiй ривок. Хватка розтискаеться, я ледве встигаю пiдхопити пораненого пiд пахви. Важкий, зараза, дарма що зрiст, як у горобчика.

– Тримайся, мужик! Я зараз… зараз…

Мало не звалюючи його на землю, притуляю спиною до огорожi. Начебто сидить, не падае. І дихае… поки. Кленучи свою м'якотiлiсть, стукаю в найближчу хвiртку:

– Хазяi|хазяi|! Людинi погано! «Швидку» викличте! Ей, хазяi!..

А може, у них телефону немае? Повинен бути. Хоча б мобiльник. Будинок багатий: двоповерховий, з балкончиком… Господарi вдома: он, вiкно блакитним свiтиться. «Поле чудес» дивляться. «Користуючись нагодою, хочу передати привiт сестрi Марусi з Пупирцiв, а також ii чоловiковi, почесному стрiлочнику Івану Кузьмiчу…»

– Агов, е хто-небудь?!

– Вася, жени ракло! П'янички, тварюки, життя вiд них немае…

На ганку спалахуе свiтло, на порозi з’являеться шафа з головою – мабуть, Вася. Класичний. У руцi – сучкувате знаряддя насильства.

– Чого кричиш? Вали звiдси, алкаш!

– Та не алкаш я! Лiкарiв треба… тут мужику погано…

Про те, що «мужик» поранений i в наручниках, розсудливо замовчую.

– Чуеш, Ірко? Викликати? – шафа розвертае фасад углиб будинку.

– А потiм штраф платити? Жени втришиi!

Амбал в дверях якось невизначено, по-бабськи, знизуе плечима. Свiтло на ганку гасне. Ось такi у нас люди. Добрi самаритяни. Ера милосердя во плотi.

Мене бере зло. Кидаюся до огорожi навпроти – i чую тупiт нiг.

– Не рухатися! Стрiлятиму! Руки на огорожу!

Заслiплений лiхтариками, краем ока встигаю помiтити трьох у формi.

Все. Приплив. Сушiть весла.

Серце вiдчайдушно тренькае, провалюючися кудись до шлунку. У животi – крижаний спазм, i дуже хочеться в сортир. Поволi, немов у страшному снi, кладу руки на огорожу.

– Ноги ширше! Так i стiй.

Так i стою. Якщо це бандити, iм зайвий свiдок – кiстка в горлi. А якщо i справдi мiлiцiя – на мене справу i «повiсять». Застали на мiсцi злочину, руки в кровi, коньяком пахне… М-мать! У мене ще i

ожик на поясi! Швейцарський «Victorinox», подарунок любоi тещi… Маленький? – ну i що?! Людину при бажаннi олiвцем зарiзати можна.

– Не вiн це, Сеня!

– Точно… Б-блiн!

– Повернiться.

Повертаюся|обертаюся|. Всi дивляться на мене. Трое|три| ментiв, два лiхтарики i два стволи. Менти дивляться пильно, лiхтарi – яскраво, стволи – нервово. Нарештi стволи з лiхтарями неохоче опускаються.

– Старший лейтенант Стратичук, – козиряе безлiхтарний i беззбройний мент, звично розкриваючи посвiдчення у мене перед носом. Розгледiти нiчого не встигаю: «корочка» вiдразу повертаеться до нагрудноi кишенi. – Ви тут не бачили людину в наручниках? Можливо, поранену.

Брехати безглуздо: все одно вони його самi ось-ось помiтять. Та й не збираюся я брехати! Менти, схоже, справжнi, нiякi не бандити. Хоча… одне iншого не виключае.

– Оно, бiля огорожi, – показую рукою, щоб вже напевно.

Двое зриваються з мiсця. Миттю опиняються поруч iз пораненим.

– Вiн! Живий…

– Двi дiрки, Семен! Ну ти стрiлець! Ворошиловський!..

– «Швидку» треба… загинаеться, п-падла…

– Чорт, рацiя в машинi залишилася – чортихаеться старший лейтенант Стратичук. – Стiйте тут i не намагайтеся тiкати. Нам треба буде взяти у вас свiдчення.

Тон у старлея майже доброзичливий. Мiй живiт потихеньку вiдпускае. Натомiсть все тiло починае тiпатися дрiбним тремом. Намагаюся розслабитися, але починаю ганебно стукати зубами. Не вийде з мене Брюса Уiллiса. Нi хрiна з мене не вийде.

Тим часом старлей починае стукати в знайому хвiртку.

– Вася, знову ракли! Знову! – верещить з будинку стервозна Ірка. – Я заре мусарню викличу!

Мимохiдь спiвчуваю Васi. І довго, ретельно спiвчуваю собi. Гумор прорiзався… Шибеника.

– Мусарня вже тут! Лiкарiв викликай, громадянко! – гаркае старлей.

Із вiкна несподiвано гримить: «А зараз, користуючись нагодою, хочу передати привiт…» Напевно, Ірка з переляку дистанцiйку впустила. Кому хочуть передати привiт, залишаеться загадкою: телевiзор булькае i замовкае.

– Та викликали iх, лiкарiв ваших, – басом вiдгукуеться Шафа-Вася. – Ломився тут один козел…

Виходить, даремно я про нього погано подумав. Добро, воно завжди проявиться.

– Це я козел, – служивi дивляться на мене, як на психа. – Я ломився. Цей… утiкач… Вiн iз кущiв на мене вивалився. Весь у кровi. «Допоможiть» – стогне. Я й почав стукати…

Старлей кивае iз задоволенням:

– Добре. Ви все правильно зробили.

З-за повороту долинае шум машин. Провулок осявае нервове мерехтiння блималок, i до нас пiдкочуються одразу два «бобики». Один антикварний, з верхом iз брезенту. Із другого, новiшого, вибираеться огрядний дядько в цивiльному. Старлей Стратичук квапиться назустрiч, пiдкидаючи руку до пом'ятого околиша кашкета.

– Узяли, товариш пiдполковник! Узяли! Тут свiдок е, вiн «Швидку» викликав…

– Ясно.

Погляд у пiдполковника генеральський. Наскрiзь. У поглядi – табори без права на листування. Рокiв сто, не менше.

– Поiдете з нами, громадянине. Хворостов, перевiрте факт виклику. Хай пiдтвердять.

А у мене в головi, долетiвши з неабияким запiзненням, б'еться одне-едине слово: «Свiдок! Свiдок!» Ф-фух, гора з плечей… Напевно, з боку я виглядаю повним iдiотом: стою, не знаючи, куди подiти закривавленi руки, безглуздо посмiхаюся всiм одразу й водночас – нiкому. Самому собi.

Ляскають дверцята, стае галасно. Старлей нарештi розслабляеться, дiстае пачку цигарок. Пiдходжу.

– перепрошую, у вас цигарку можна?

– Треба, – посмiхаеться мент, простягаючи менi пачку «LM», i вiдразу стае дуже милим хлопцем. Схоже, сьогоднi вночi вiн нап'еться до повноi чарiвностi.– Палiть.

Взагалi-то я курю рiдко i тому цигарок зазвичай не ношу, але зараз органiзм владно вимагае заспокiйливоi дози нiкотину. Коли прикурюю вiд дешевоi «одноразки» старлея, руки у мене вже майже не тремтять. Затягуюся – так, щоб легенi й мiзки продерло наскрiзь. З провулка пiдтягуються ще двое. Обидва в цивiльному одязi. За ними плентаеться розфарбована дiвчина, тягнучи по землi драний жакет. Дiвчинi холодно. При свiтлi лiхтаря видно: на вилицi в неi набухае неабиякий синець. Губи танцюють, дiвчина щось плутано говорить, косметика «попливла», i вона розмазуе ii по обличчю.

Машинально прислухаюся.

– …зовсiм псих! Зовсiм! Ненормальний. З нiг збив – i в яр… А ви де були? Де ви були, дебiли?! Вiн же мене… Вiн мене ледве не вбив! Нiж до горла: читай, кричить, вiршi!

– Якi вiршi?

Це пiдполковник.

– Не знаю! – дiвчина на межi iстерики. – Ну, вiршi! Як там… зараз… «Ви страшнi, коли поводите очима… чому, я не знаю… я почуваю…»

– «…Ви – страшнi, коли отак поводите очима… Чого менi так страшно – я не знаю; таж я нiчим не винна перед вами – i все ж я почуваю, що боюсь!»

Чесне слово, саме вирвалося.

Дiвчина замовкае, жалюгiдно плямкаючи губами. Пiдполковник стрiмко обертаеться до мене:

– Що ви сказали?

– Це Шекспiр. «Отелло». Дiалог Дездемони й Отелло, дiя п'ята, сцена друга, – лепечу я.

– Звiдки ви це знаете? – пiдполковницька брова повзе вгору. По схилу Фудзi, д

самих висот.

– Як – звiдки? Із п'еси. Я Шекспiра читав… у театрi бачив…

Таке враження, нiби я виправдовуюся.

– Ясно.

По обличчю пiдполковника видно, що нiчого йому не ясно, крiм того, що я – чоловiк пiдозрiлий. Язик мiй – ворог мiй! Мовчав би нишком… На щастя, з’являеться «Швидка». Пораненого в наручниках вантажать на ношi. Коли двое санiтарiв проносять його повз мене, вiн раптом пiдводиться й чiтко, дикторським голосом вимовляе: «Ваш вихiд». Пiсля чого знову падае на ношi.

– Що вiн сказав?

– «Ваш вихiд».

Нiсенiтниця. Маячня. Марить, напевно.

– Ви знайомi?

– Нi. Вперше його бачу.

Пiдполковник вагомо покашлюе. Ловить за плече лiкаря, який проходить повз нього:

– Куди повезете?

– У невiдкладну допомогу, куди ж iще?

– Стратичук, вiзьми кого-небудь. Супроводжуватимеш. Потiм подзвоните у вiддiлення, доповiсте. А ви, – це менi, – поiдете з нами.

2

Де розташовано вiддiлення, я так i не зрозумiв. «Бобiк» довго петляв, пiдстрибуючи на вибоiнах, променi фар дiловито обмацували огорожi, цеглянi стiни будинкiв – i раптом ми зупинилися. Табличку бiля входу я теж прочитати не встиг. Якесь вiддiлення. А яке? Здаеться, в районi Пiвденного вокзалу.

Брати у мене свiдчення узявся особисто пiдполковник. Зробив велику ласку, нарештi назвався:

– Качка Матвiй Андрiйович. Старший слiдчий iз особливо важливих справ, пiдполковник МВС.

– Смоляков Валерiй Якович. Культпрацiвник широкого профiлю.

– Широкого? Це як?

– Масовик-заводiй. Трохи режисер, почасти сценарист, де-не-де гример, мiсцями артист, трошки…

Я прикусив язик. Коли мене «несе», важливо вчасно зупинитися. Про «трохи пiротехнiка» слiдчому знати не обов'язково. Щоб уникнути зайвих питань.

– І швець, i жнець… – Матвiй Андрiйович випромiнюе здоровий скепсис. – Працюете де?

– Переважно за разовими контрактами. Клуби, БК, масовi заходи. День Мiста, Проводи Зими, КВК…

– Ясно. Значить, так i запишемо: «Постiйного мiсця роботи не мае».

Формулювання менi не сподобалося.

– Документи з собою?

– Нi. Тiльки вiзитiвки. Ось…

Пiдполковник бере вiзитку за краечок, наче не бажаючи залишати вiдбиткiв. Пiдносить до свiтла настiльноi лампи пiд напiвкруглим сталевим ковпаком. У фiльмах такi лампи зазвичай направляють в обличчя допитуваному. Добре, що я свiдок. У мене вiд яскравого свiтла очi болять несамовито. Професiйне захворювання. П'ять хвилин пiд лампою, i я зiзнаюся у змовi з Шекспiром.

– Вдома зараз е хто-небудь?

– Є. Мають бути. Дружина, син…

– Подзвонiть додому. Хай дружина приiде, привезе вашi документи.

Телефон у них старий, чорний. Метал диска вiдполiрований до блиску; слухавка трiснула, i ii перев'язали синьою iзоляцiйною стрiчкою. Гуде, як Іерихонська труба. У цей антикварiат хочеться кричати до хрипоти: «Панно! Панно! Дайте Смольний!»

– Алло, Наташа? Це я… Що? З мiлiцii дзвоню, з вiддiлення… Ну чому вiдразу п'яний?! Нiчого не трапилося. Свiдок я. Свiдок! Паспорт мiй привези – iм для протоколу треба… Потiм розповiм. Так, все гаразд. Живий, здоровий, тверезий, нiчого не накоiв… Одну хвилину! Матвiй Андрiйович, яке це вiддiлення? Номер i адресу скажiть, вона зараз приiде.

Коли кладу трубку на важiль, ловлю на собi спiвчутливий погляд пiдполковника.

– Продовжимо, Валерiю Яковичу. Гадаю, до приiзду вашоi дружини встигнемо закiнчити. Отже, розкажiть, як ви опинилися на мiсцi подii?

– З Будинку Офiцерiв повертався. Ювiлейний концерт допомагав готувати. Засидiвся потiм з директором…

– А як опинилися в районi Нижньоi Гиiвки? Вам що, по дорозi?

– Там у дружини бабуся живе. Грошей iй хотiв занести. А тут цей тип… з кущiв…

– Ось тепер давайте докладнiше.

І я дав докладнiше.

Вже наприкiнцi розповiдi (Матвiй Андрiйович час вiд часу робив позначки на аркушi паперу) мене перервав вимогливий зумер телефону. Пiдполковник зняв трубку, щось буркнув i потiм довго слухав, а я знiчев'я став оглядати кабiнет. Грубо бiлена стеля, стiни фарбованi емалевою «зеленкою». Пiд стелею – тьмяна лампочка без абажура, щiльно вкрита багаторiчними нашаруваннями пилу. Пара стiльцiв iз жорсткими спинками. У кутку – облiзлий сейф; iз замка, недвозначно засвiдчуючи втрату кимось пильностi, стирчить ключ. Завiска на вiкнi запнута недбало, без щонайменшого бажання приховати грубу прозу грат.

З особливою гостротою вiдчулося: часу немае. Зараз зайде Берiя або Залiзний Фелiкс. Або Малюта Скуратов.

– …чудово! Що лiкарi кажуть? Днi три? У свiдомостi? Добре. Буде йому завтра нотарiус, так i скажи. Залишайтеся чергувати в палатi. Обое. Можете спати по черзi. Щоб живий був! У разi чого, всю лiкарню на вуха став. Вранцi вас змiнять. Все.

Пiдполковник бухнув трубку на важiль. На його повному, круглощокому обличчi сяяла усмiшка ситого кота. Несподiвано Матвiй Андрiйович пiдморгнув менi:

– А чи не прийняти нам iз вами, Валерiю Яковичу, по п'ятдесят крапель? Нiч у обох важка видалася, а головне – е за що. Ви, мабуть, добра душа, i поняття зеленого не маете, кого рятували?

– Не маю, – менi вда

ося хитнути головою вiдразу ствердно i заперечувально. – Злочинець?

– Х-ха! – Матвiй Андрiйович уже чаклував над сейфом. На превеликий подив, дверцята вiдчинилися без щонайменшого скрипу. – Злочинець! Ми цього… цього фрукта четвертий рiк ловимо!.. Як у кiно, зар-разу… Серiйний манiяк-убивця на прiзвисько Скоморох – чистий Голлiвуд!

Із цими словами пiдполковник урочисто поставив на стiл пляшку дорогоi «Каховки». Знову пiрнув до сейфу. Унаслiдок чого на столi з’явилися двi чистi чарки, лимон i поламана часточками (коли й устиг?!) плитка шоколаду «Цирк». Мiй ножик став у нагодi.

– За ним не менше десятка трупiв – продовжував розповiдати Матвiй Андрiйович, вправно вiдкоркувавши пляшку. – Але ж що головне: почерк рiзний! Ну, давайте, – коньяк забулькав до чарок, я потягнув носом: аромат виявився вельми непоганим. – За успiх нашоi безнадiйноi справи! Ох, попив вiн моеi крiвцi…

Почаркувавшись, випили.

– …почерк, кажу, плавае. Студента-заочника ножем штрикнув, касирку з «Познанi» душив. Когось топив, потiм – тупi важкi предмети… Як ви: працiвник широкого профiлю. – Порiвняння пiдполковника викликае у мене легкий острах, але я вирiшую, що краще змовчати. – Аж поки додумалися другоряднi деталi зiставити! Виявилось, е-таки почерк. Тiльки неявний. Потiм кiлька свiдкiв знайшлися. Ось тодi ми його Скоморохом охрестили. Вiн з жертвами чорт-зна-що розiгрував. Футболiсти з ДЮСШ буквально повз них крос бiгли, в Лiсопарку увечерi – посмiялися i далi рвонули. Вирiшили: актори п'янi дурiють. Ще по однiй? Свято у нас сьогоднi. Не щодня серiю береш. Ну що, рiдне мiсто може спати спокiйно?!

Дзiнь.

– Вам, мiж iншим, ще пощастило, що вiн у наручниках був i поранений. Коли його, гада, в'язали – вiн всю бригаду розкидав. Мало не пiшов. З двома вогнестрiльними в корпус. Ну, е Бог на небi, е! – узяли Скомороха. Речдоки зiбранi, свiдки е… Менi зараз Стратичук по телефону доповiв: готовий чистосердечне пiдписати. Натомiсть, сучий син, нотарiуса вимагае. Заповiт скласти вирiшив. Ну нiчого, днi три, лiкарi сказали, протягне – буде йому нотарiус. І можна справу закривати. До речi, нагадаете ще раз, звiдки тi вiршi були?

– Якi? А-а… Шекспiр, «Отелло».

– Це де негр бабу свою душить?

– Так.

– А ну ж бо, ану!

– «…Ви – страшнi, коли отак поводите очима… Чого менi так страшно – я не знаю; таж я нiчим не винна перед вами – i все ж я почуваю, що боюсь!» Матвiю Андрiйовичу, вiн ii пiсля цього не вiдразу душить! Там у них дiалог. Потiм Отелло душить Дездемону, i, не додушивши, двiчi ударяе кинджалом.

– Точно! Нiж у нього вiдiбрали. Значить, збирався спершу душити, а потiм ножем… Ясно. Шкода, Валерiю Яковичу, що ми з вами ранiше не познайомилися! Залучили б як експерта!

Ми обидва смiемося цьому несмiшному жарту, пiдполковник наливае знову: «За все, що добре закiнчуеться!» – i якраз коли ми чаркуемося, лунае стукiт в дверi.

На порозi у супроводi чергового з’являеться моя Наталя.

3

Поки ми iхали додому – за шаленi грошi, опiвнiчним таксi – Наталя спершу ображалася: я, мовляв, рознервувалася, а вiн iз ментами коньяк глушить! Потiм раптом замовкла, притислася до мене, i так ми сидiли, обнявшись, до самого будинку. Мир. Все обiйшлося, все добре. Все вона чудово розумiе. І я ii розумiю: перехвилювалася за коханого чоловiка.

Денис вже спав, а ось ми довго не могли заснути. Лежали в лiжку, я Наташцi переповiдав своi пригоди, барвисто, в особах, розплiскуючи залишки переляку, переплавляючи iх на смiх, на дрiб'язкову клоунаду, а далi якось раптом…

Нi, не заснули.

Навпаки.

Розбудив мене телефонний дзвiнок. О пiв на десяту. Дзвонив круглощокий пiдполковник Качка. Просив зайти, звiрити i пiдписати свiдчення. Але вже не в привокзальне вiддiлення, а на Совнаркомiвську, в «Сiрий Будинок». На аудiенцiю до слiдчого я вирушив пiшки – на щастя, вiд вулицi Фрунзе до Совнаркомовськоi рукою подати. Символiчно, однак: Фрунзе начебто i сам був наркомом, якщо я не помиляюся.

А у нас зараз наркомами наркоманiв звуть.

Чергового на входi про мiй вiзит попередили заздалегiдь. Мигцем поглянув у журнал, у пред'явлений паспорт i вiдразу ж видав пропуск, суворо попередивши: «Не забудьте здати на виходi!» Спробуй-но тут забути, аякже! Це в Австралii один мiй приятель примудрився заначити разовий пропуск у тамтешне Мiнiстерство Оборони – просто так, як сувенiр на згадку! Вартовому на виходi сказав, що пропуск загубив, i поки бiдолаха-абориген, жертва цивiлiзацii, мiркував, що робити – спокiйнiсiнько собi пiшов. А нам Австралiя не указ! Загубиш пропуск – мабуть, взагалi звiдси не випустять. Поневiрятимешся зi стогоном поверхами, як безпритульна примара комунiзму, i гримiтимеш ланцюгiв до кiнця своiх днiв…

– Пробачте, де тут 36-а кiмната?

– П'ятi дверi по коридору.

Оце вже було по-дорослому! Справжнi апартаменти старслiда з особливо важливих. Певно, у вiддiленнi йому тимчасову «хижку» видiлили, яка вже знайшлася. Величезний стiл: лiтера «Т» червоного дерева. На стiнах – панелi «пiд дуб» (або насправдi дуб

вi?!), книжковi полицi, тяжкi портьери на вiкнах. Розкiшне письмове приладдя (чорнена бронза…), два телефони «пiд старовину». Новенький комп'ютер виглядав у цьому оточеннi пiдозрiлим iноземцем.

– Здрастуйте, Валерiю Яковичу. Сiдайте.

Крiсла оббитi скрипучою шкiрою. Сядеш – потонеш.

– Ось, ознайомтеся, – беру пачку листкiв, роздрукованих на «лазерцi». Навздогiн вручаеться зелений маркер. – У разi розбiжностей – правте.

Оперативно працюють! І коли встигли?

Читаю. Фрази сухi, казеннi, не моi – але по сутi, нiбито, все вiрно. Хороша пам'ять у пiдполковника Качки! Стоп. А це що?

– Вибачте, Матвiю Андрiйовичу… Тут написано: «Почувши пiдряд три пострiли»…

– Щось не так?

– Ну, спочатку я взагалi не зрозумiв, що це пострiли. Думав, хлопчаки з петардами. І, крiм того, пострiлiв були два.

– Ви упевненi? Не помиляетеся?

– Ну… – я завагався, спробував пригадати. – Начебто, два. Але ручатися не стану.

– Я розумiю вас, Валерiй Якович. Йшли, думали про свое, пiд ноги дивилися, щоб не впасти… А пострiлiв насправдi були три. Один попереджувальний, в повiтря, i два в нього.

Качка дивиться на мене. Ласкаво, по-батькiвськи. Вiн дивиться – а менi вже, загалом, все ясно. Звичайно, пострiлiв були два. Обидва – у злочинця. А пiдполковнику треба, щоб три. Щоб перший – попереджувальний. Ясна рiч, начальство у будь-якому разi закрие очi – небезпечний манiяк, не якийсь там задрипаний кишеньковий злодiй. Чому б не пiти назустрiч хорошiй людинi?

– Гадаю, ви маете рацiю. Хай залишаеться три пострiли. Я, швидше за все, помилився.

Качка кивае. Ми чудово один одного зрозумiли. Читаю далi.

Пару дрiбних неточностей виправив. Бiля кожноi правки вивiв на полях: «Виправленому вiрити» – i пiдпис. Ще один пiдпис – в кiнцi, пiсля «З моiх слiв записано правильно».

– Велике спасибi, Валерiю Яковичу. Ви нам дуже допомогли. Ну, бувайте здоровi. Якщо знадобиться, ми вас ще викличемо, але, думаю, потреби такоi не виникне. До суду Скоморох, судячи з дiагнозу, не доживе… Всього найкращого.

Попри те, Матвiй Андрiйович подзвонив менi наступного тижня.

4

Знайомий кабiнет. Зате сам пiдполковник Качка, друг-товариш по чарцi, сьогоднi незнайомий. Немовби заново до мене придивляеться. Сидить, цигарку в пальцях крутить. Але прикурювати не поспiшае. Мовчить. Я теж мовчу. Врештi-решт, це вiн мене викликав. Йому i говорити першому.

– Скажiть, громадянине… е-е-е… пане Смоляков. Чи були ви знайомi з громадянином Кожум'якою Миколою Ігоревичем?

Щось ми сьогоднi занадто офiцiйнi. Інтригуеш, начальнику?

Кривлюся.

– Та начебто нi. Прiзвище не пам'ятаю. Може, в обличчя…

– Ось фотографiя. Упiзнаете?

Чоловiк. Приблизно одного зi мною вiку. Пласке, рябе обличчя, нiс картоплею, каштанове волосся недбало розчесане на косий продiл.

– Нi, не знаю. Хоча… – ще раз вдивляюся у фотографiю.

– Спробуйте пригадати.

Чесно намагаюся. У головi прокручуеться калейдоскоп облич. Примiряю iх, немов маски, до фотографii. Маски… грим… обличчя – клоунський типаж, кров на щоцi, надiрване вухо…

– Скоморох?!

– А хто ж, як не вiн. Так ви були знайомi?

– Нi. Тодi, на Гиiвцi, побачив уперше.

– З одного боку, у мене немае пiдстав вам не вiрити, – голос Матвiя Андрiйовича звучить скрадливо. Не голос, а котяча лапа: оксамит приховуе гострi пазурi. – Але з iншого боку: як ви у такому разi поясните, що покiйний Кожум'яка Микола Ігоревич, вiн же Скоморох, згадуе вас у своему заповiтi?

Стеля валиться на голову.

– …Мене?!

Мабуть, все, що я думаю з цього приводу, написано аршинними буквами на моiй фiзiономii. Тому пiдполковник питань бiльше не задае. Щоб порятувати мене вiд iнфаркту. Вправно, немов картковий шулер, пускае по столу два аркуша ксерокопiй.

– Ознайомтеся.

У моiх руках – копiя завiреного нотарiусом заповiту Кожум'яки Миколи Ігоревича, що знаходився на момент пiдписання «при повному розумi i тверезiй пам'ятi». У останньому я, правду кажучи, сумнiвався. Наступнi рядки пiдтверджують сумнiви:

«Рiзьблений же вирiб з кiстки домашньоi тварини, зроблений згiдно китайськоi традицii „Куля-в-кулi“, заповiдаю Смолякову Валерiю Яковичу, що проживае за адресою…»

Адреса правильна. Моя адреса.

– А ось i вiн… Рiзьблений вирiб, – Матвiй Андрiйович витягуе з ящика столу якусь дрiбничку. – Вiзьмiть, не бiйтеся.

Дiйсно: «Куля-в-кулi». Найкрупнiша, зовнiшня – трохи бiльше кульки для пiнг-понгу. Скiльки ж iх тут, куль цих? Чотири? П'ять? Майстерне рiзьблення, фiгурнi отвори у формi листя, квiтiв, значкiв «Інь-Ян» i хитрих закарлюк. А всерединi, в самiй глибинi, щось тьмяно мерехтить, переливаеться бузковим… бордовим?.. нi, все-таки бузковим свiтлом. Красива цяцька.

І тут я збагнув!

– Ви що тут, зовсiм охрiнiли?! – здаеться, я з посвистом шепочу, але скло у вiкнах вiдгукуеться слабким деренчанням. – Якого… бiса?! Я питаю: якого бiса ви сказали вашому манiяку, як мене звуть?! І адресу?! А якщо його приятелi тепер завiтають?! У мене син-пiдлiток! Дружина! А якщо…

Не можу зупинитися. Кри

у, сам себе лякаючи: «наiхати» на пiдполковника мiлiцii у його власному кабiнетi?! А Качка знiтився, клiпае, безуспiшно намагаючись вставити хоч слово:

– Не давали ми йому вашоi адреси!..

– Це свавiлля! Гiрше! Це спiвучасть у злочинi!

– …не давали! Адже вiн i не питав! Ми взагалi нiчого…

– Звiдки ж вiн тодi дiзнався?!

Кулька випадае з пальцiв. Котиться до слiдчого.

Гасне блиск в серцевинi.

Нiби фiнальний прожектор наприкiнцi спектаклю.

Я поступово вихолоджуюсь, i менi стае соромно за хлоп'ячий спалах. Але, як не дивно, Матвiй Андрiйович, схоже, зовсiм не образився. Навпаки: розцвiв, заусмiхався.

– Ось i ми думали: звiдки? Може, знайомi ви були? Може, приховуете? Тепер-бо ясно… Кулька ця, до речi, у Скомороха при собi була на момент арешту. А приятелiв не бiйтеся: немае у нього приятелiв, один працював, гад. І претензiй з боку родичiв теж не бiйтеся: заповiт законний, завiрено нотарiусом. Вiн же вам не квартиру, як дружинi, заповiдав! Кулька – безглузда дрiбничка, нашi експерти дивилися. Буде вам на згадку. Зараз нотарiус уведе вас у право спадкоемства…

Справдi, тiльки я почав вибачатися за нервовий зрив, як у кабiнетi з’явився досить молодий iще чоловiк у ореолi «пiвнiчного сяйва»: блиск лисини, лакованi черевики, шпилька для краватки й окуляри у тонкiй золотiй оправi. Вивалив на стiл купу паперiв, показав, де поставити пiдпис, здер дванадцять гривень п'ятдесят копiйок мита (добре, що грошi при собi були!), потиснув менi руку i дематерiалiзувався.

Я очманiло дивився на спадок.

– Що ж, вiтаю, – встав з-за столу пiдполковник, показуючи, що аудiенцiя закiнчена. – Бiльше у мене до вас питань немае.

Йду вже, йду…

Удома я продемонстрував кульку Наталi. Разом iз копiею заповiту. Вона одразу ж скрикнула «Ой, яка краса!», та потiм оглянула кульку уважнiше i дещо скептичнiше. Вчиталася в текст заповiту. А коли я, знiчено затинаючись, пояснив, хто е наш добродiйник Скоморох-Кожум'яка – пролунав грiм:

– Лерка, з глузду з'iхав? Якого дiдька ти дав манiяку нашу адресу?!

Я навiть не образився. Пригадав миролюбнiсть пiдполковника.

Проте виправдовуватися довелося аж пiвгодини.

– Може, вона антикварна? Дорога? – поцiкавилася врештi дружина, змiнивши гнiв на ласку.

– Ага, аякже! Тодi б з мене не дванадцять п'ятдесят мита злупили!

Аргумент видався Наталi досить переконливим, i вона втратила до кульки рештки зацiкавлення. Денис, що саме повернувся зi школи, повертiв iграшку в руках, скривився: «Фiгня якась,» – i пiшов у свою кiмнату.

На сервантi кулька виглядала недоречно, тому я закинув ii до найближчоi вази.

Хай лежить.

5

– Там Денис з ящика епiстолу витяг, – Наташка вказала пальцем на телевiзор, на якому бiлiв довгий конверт. – Поминальну. Тобi, бiженцю ти наш! Цiкавляться, коли врештi добiжиш!..

Це був звичний для нашоi сiм'i жарт.

Десять рокiв тому, коли мама з дiдом зiбралися чкурнути в Штати, я примудрився отримати статус бiженця. За компанiю. Настав час великих змiн: рок-н-рол i Союз були вже мертвi, хоча прикидались живчиками, а ми – ще нi, i нам залишалося тiльки тупо дивитися на ряди банок з хрiном у «Гастрономах». Телевiзор заливався, як цвинтарний соловей; грошi мутували в шпалери для сортирiв. Мама силомiць витягнула нас iз Наталiею i шестирiчним Дениском до Москви, у посольство США, ми простирчали там у натовпi пiвдня на спецi, не маючи змоги вийти хоч на хвилину. Анкети, бланки, довiдки… Найчiткiше закарбувалася в пам’ятi грудаста баба-зоотехниця Арiна Тихонiвна Шапiро. Вона народилася у селi Великi Варнаки, на собi мала поцяцьковану квiточками шаль i ситцевий сарафан iз рюшами, та активно страждала вiд погромiв. Будь-хто охочий мiг отримати про ii пригноблення детальний звiт. Попри те, жертву насильства слухали неохоче, спiвчувати й зовсiм не бажали, а потай навiть заздрили ii непохитному здоров'ю: примара медогляду жахала багатьох. Вже не знаю, чому. Дениско просився у туалет, хотiв iсти; пiзнiше, коли ми вже покинули гостинну будiвлю, вiн зупинився бiля смiтника у дворi й сумно сказав: «Кашею пахне!..» Коли передi мною нарештi постав похмурий Вiдповiдальний Спiвробiтник Служби Іммiграцii й Натуралiзацii, осатанiлий вiд багатогодинноi спiвбесiди з вiд’iжджантами, я поспiвчував йому i собi. Вголос. Це був перший випадок, коли моя балакучiсть виявилась доречною. «Ви збираетеся iхати?» – з цiкавiстю запитав Вiдповiдальний Спiвробiтник, який раптом став схожим на людину. Нi, чесно вiдповiв я. І виправився: думаю, що нi. Хiба якщо танки на вулицях… «Вас гнобили?» – у Вiдповiдального Спiвробiтника пробився легкий, майже невловний акцент. Або просто натяк. Нi, чесно вiдповiв я. І не дуже ревно виправився: ну, не особливо…

«А навiщо ви тодi подали документи?!» – Вiдповiдальний Спiвробiтник схилився до мене, щоб уважно роздивитися мое обличчя. Нiби дивовижну рибу в акварiумi. Не знаю, чесно вiдповiв я. Мама дуже просила, а дiд старенький, його засмучувати не можна. Ось i подав.

Адже все одно не приймете.

Зовнi, вислухавши наш

бесiду, вся черга дружно поставила менi дiагноз: дегенерат. І дарма. Я здобув жаданий ними статус, «вiдповiдно до розд. 207 (с) Закону США про Іммiграцiю i Нацiональнiсть (INA), з урахуванням поправок…», а бiльшiсть iз цих досвiдчених, битих, заздалегiдь готових на будь-якi пiдступи прохачiв залишилася нi з чим. Вiдтодi й до цього дня (слава заокеанськоi бюрократii!) я отримую регулярнi нагадування: «Якщо ви в такий-то термiн… будете позбавленi… вашi данi…»

«Поминальнi епiстоли», смiеться Наташка.

Я дегенерат. Я викидаю епiстоли у смiтник.

Бiжи, Лоло, бiжи…

Абсолютно не уявляю, що робитиму за океаном. Жити на допомогу? Кому я там здався iз моею професiею, точнiше, з повною ii вiдсутнiстю?! Інодi, матюкаючи життя за марноту марнот, направду розумiю: iнакше я вже просто не зможу iснувати. Вода для щипавки, бруд для черв'яка – ось що таке для мене щоденна метушня, гризня, безглузда самодiяльнiсть i посиденьки з такими ж бiдахами, як я сам. Вiднiми – здохну.

Думаю, патрiотизмом тут пахне менш за все.

Егоiзмом пахне.

– Денис знову прогуляв школу, – сказала Наташка. Я спиною вiдчував ii погляд: напружений, очiкувальний. – Менi дзвонила завуч.

Намагаючись вiдмовчатися, ховаю конверт у бюро. Вдаю, нiби порпаюсь у паперах. Як на те, пiд руку не трапляеться нiчого путнього, окрiм старезного вiрша, написаного до народження сина. «Тiлi-бом, тiлi-бом, йде пологовий обертом…» Папiр потерся на згинах, чорнило вицвiло.

Давно минулi днi…

– Ти абсолютно не займаешся дитиною. Вчора вiд нього пахло пивом.

Вечiрнiй моцiон. Наталi треба скинути напругу дня. Насправдi Дениско не такий вже й поганий. Вчиться нормально. Ходить на карате: я поряд з ним – немiчна нiкчема. Леонiд Петрович, Денисiв тренер, дуже добре про нього вiдгукуеться. Отже, пивом? У його роки я пив за гаражами нудотно-солодку настоянку «Полуничка», закушуючи скибочкою «Докторськоi». А одного разу, пiдгулявши в компанii друзiв-телепнiв, став розкидати по двору порожнi пляшки – цiлковито впевнений, що за нiч вони ляжуть у борозну, зiйдуть i заколосяться.

Менi теж завуч додому дзвонила.

– Йому через рiк вступати! А вiн сам не знае, чого хоче!

– Я теж не знав…

Оце дарма. З дружиною, що захотiла виговоритись, треба мовчати. Як партизан. Як Аладдiн у казцi. «І зустрiне тебе в пiдземеллi жiнка, лицем подiбна до матерi твоеi, кличучи „Сину! Сину мiй!“ – але стережися, бо, вимовивши хоч слово, пропадеш i навiки залишишся там…»

Тепер це надовго. Коли прийде Дениско, йому вже нiчого не залишиться. Крiм курки iз захололими макаронами. Решту отримаю я.

– Воно i видно! Подивися на себе! Ти хочеш сину такоi ж долi?

Наташка розчервонiлася, очi горять праведним гнiвом. Ми дуже любимо один одного. Це правда. Ми обидва дуже любимо Дениска. Це теж правда.

Ми – всi трое – дуже часто чiпляемося гострими кутами. Вiд любовi.

І це куди беззаперечнiша правда, нiж двi попереднi.

Сiдаю на диван. Я знаю, що вiдбуватиметься у найближчi двадцять хвилин. Архiтектонiка п'еси, зiграноi вже тисячу разiв. Експозицiя i зав’язка благополучно вiдбулися. Тепер – розвиток дii, кульмiнацiя i розв'язка. Постановочний план затверджений худрадою нинi, i повсякчас, i на вiки вiкiв, амiнь. Головне – вчасно подавати реплiки, терпляче чекаючи завiси. Не пускаючи драму досередини. Формально будучи учасником, залишатися глядачем.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить