Темна синя вода. Джерело
Радiй Володимирович Радутний

Радiй Радутний, украiнський письменник, досi вiдомий за фантастикою та бойовиками, пiсля деякоi творчоi паузи виступив з монументальним твором у жанрi на межi iсторii та фантастики. В циклi «Темна синя вода» очiкуеться не менше трьох книг, а якщо минуле автора не поглине, то, можливо, i бiльше.

Це перший роман iз серii подорожей в минуле Украiни, присвячений пригодам головного героя, нашого спiввiтчизника, в Киевi початку XX i кiнця XVIII столiття.

Уявiть собi, що ви опинилися в ситуацii, з якоi немае виходу. Якщо вам загрожуе смерть, i ii неможливо уникнути. Що на вас чигае не найманий вбивця, вiд якого можна втекти або захиститись, а дещо грiзне та невiдворотне – сама доля. Уявiть собi, що хтось таки запропонував спосiб урятуватися, але вiн мало чим вiдрiзняеться вiд самоi смертi.

Уявiть собi, що ви йдете до мети, прориваетеся з погонями та боями, мандруючи в часi та просторi, бачите свiт таким, яким вiн був задовго до вашого народження, спiлкуетесь з людьми, що померли десятки i сотнi рокiв тому.

Так, це перший украiнський роман про втечу у минуле, причому не з метою подивитись – а з метою дещо змiнити. Так, на читача очiкуе цiла серiя неймовiрних пригод. Так, не обiйдеться без романтики, iнтриг, зради i розчарування.

Але якби вам запропонували таку подорож, то невже б ви вiдмовилися?

Радiй Радутний

Темна синя вода

Джерело

© Радiй Радутний, 2016

© Л. П. Вировець, художне оформлення, 2016

© Видавництво «Фолiо», марка серii, 2016

Роздiл 1

Трохи поганих новин

Згодом я кiлька разiв намагався згадати – чи починався той день якось iнакше? Чи були якiсь ознаки, якiсь прикмети, знамення, кiнець кiнцем? Головою розумiв, що не було, що не повинно було iх статися, що навпаки – якщо вже вибрати день для такоi подii, то краще взяти непримiтний. Буденний. Сiрий.

Але серцем так i не змiг iз цим примиритися.

Не мiг, не мiг, не мiг такий день залишатись буденним.

Кожна людина – маленький Всесвiт. Знаю, ця фраза зуживана та набридла, можна навiть сказати – заяложена, аж блищить. Але це так.

А загибель Всесвiту – подiя досить масштабна, погодьтесь.

Можна сказати iнакше, з гумором. Дев’яносто дев’ять вiдсоткiв людей вважають людство сiрою масою, а себе, хорошого – вельми оригiнальним та самобутнiм.

І це теж, мабуть, так.

Маю пiдозру, що купа людей з IQ трохи бiльшим за середньопролетарський при цьому розумiе, що вони – такi собi маленькi цвяшки або клiтинки великого людства, й вiд раптовоi втрати одного цвяшка будiвля не розвалиться, ба навiть пiдошва не вiдпаде.

Але кожен цвяшок мае голiвку, й у нiй крутиться думка – «Я важливий! Я хороший! Я розумний! Без мене – нiяк!».

Бувае, що ця думка обриваеться посерединi слова. Зазвичай – несподiвано, бо всi чомусь вважають себе безсмертними. Хто загине, я? Нi в якому разi. Вже хто-хто, а я точно проскочу – чи то помiж кулями, чи помiж законами, хворобами… та хоча б i машинами. Навiть у годину пiк на шестирядцi в районi виiзду з мiста.

Й тi, хто iдуть поруч накритого тiла, байдуже думають – «от дурний! Чи незграбний. А я би проско…»

Трапляеться, звiсно, й таке, що кiнець очiкуваний. Скажiмо, за рiк. Або пiвроку. Або пару мiсяцiв. Ну, пару тижнiв однозначно. Але ж не сьогод…

Ранiше траплялося, що попереджали про день, час та навiть хвилину, але зараз смертну кару вже скасовано.

Нi, той день аж нiяк не попереджав.

Почався вiн з лiнивого сонечка у вiкнi. Перед цим кiлька днiв було хмарно й дощило, подекуди навiть гримало й миготiло блискавкою, тож сонечко було вельми доречне. Я дивився прогноз – наприкiнцi тижня планувалося до тридцяти; i знав, що вже за кiлька днiв я дивитимусь на сонечко не так радiсно, й ховатимуся вiд спеки у тiнь або в примiщення з кондицiонером; але поки що – поглядав на сонечко й посмiхався.

Якась пташка розцвiрiнькалася надворi, а кiшка Томка заходилася ганяти пiдлогою iграшкову мишку з калаталом всерединi. На ii думку, шоста ранку – найкращий час для такоi забави, а поспати можна буде й пiзнiше. Треба було би тпруськнути на неi, або навiть пожбурити капцем, та це означало прокинутись остаточно, а цього не хотiлося. Й очi розплющувати не хотiлося теж. Хоча iнколи робити це було б незле. Багато справ iшли б краще, якби ми вчасно очi розплющували.

Ще пару мiсяцiв тому кiшка була кошеням, звалася Томом, i де були моi очi, коли я вибирав це боязке чорно-бiле створiння з купи таких самих боязких волохатьок? Якби побачив, що кiшка – то, мабуть, не став би зв’язуватись. Полiнувався би вовтузитися з наслiдками. А тепер – що поробиш. Будемо наслiдки роздавати. І вже, мабуть, скоро, бо одного потенцiйного зятя я вже кiлька днiв тому прогнав.

Вiн сiро-бiлий, нахабний, i менi не сподобався.

Лiньки було й каву варити, i я варварським чином залив порошок окропом iз чайника – зiйде й так. Намастив кавалок хлiба, повагався, чи не кинути зверху ще й сиру шмат, але також полiнувався.

Кинув погляд на по

ичку з книжками. Давненько я не вiдкривав паперових книжок. З екрану й зручнiше, й сторiнки легше гортаються… але час вiд часу прориваеться ностальгiя. От i цього разу прорвалася, виявилась дужчою навiть на лiнощi.

Трапилася якась фантастика з кiнця дев’яностих… хорошi були часи. На обкладинцi гарна дiвчина у комбiнезонi пробувала налагодити контакти з мавпоподiбним аборигеном. Контакти, ясна рiч, торговельнi, бо як навiть i кажуть, що чоловiк хоч трохи кращий за мавпу – то вже непогано; та абориген був не кращий. Книжка була весела, з пригодами, й ще тодi я читав ii кiлька разiв – так, що дружина вже запам’ятала малюнок не лише на передньому боцi обкладинки, а й на задньому.

– Це ти! – якось потицяла вона пальцем у мавпу, явно набиваючись, щоб я порiвняв ii з другим персонажем обкладинки. Замiсть вiдповiдi я почав книжку перекидати.

– Нi-нi-нi!!! – запротестувала кохана словом i дiлом, бо позаду було намальовано слоноподiбне чудовисько. – Навiть не думай!!! То не я! То теж ти!

Оскiльки читав я в лiжку, то й дiло скоiлося не вiдходячи, так би мовити, вiд каси.

Давно це було, й багато чого змiнилося з тих хороших часiв. Передовсiм – не стало кому тицяти пальцем у мавпу.

Я поставив книжку на мiсце. Подумав, що припадати iй пилом ще кiлька рокiв. Або не кiлька. Але припадати.

Узяв мобiлу – будильник якраз намiрився теленькнути, але я зреагував швидше; вiдкрив на екранчику якусь книжку – хай йому чорт, тепер я не можу згадати, яку! – й, передчуваючи десять хвилин маленького кайфу поглинання одночасно духовноi та тiлесноi поживи, приготувався…

Дззззззинь!

Цього разу я схибив. І будильник, i дзвiнок спершу з’являються на екранчику, а вже потiм оголошують про свою появу дзвiнком. Будильника я спiймав, а дзвiнок прогавив.

Номер був не знайомий. Не знаю, у кого як, але в мене таке нечасто трапляеться. Коло бiльш-менш постiйних контактiв визначено, а з незнайомцями зручнiше спiлкуватись емейлом.

Але причин вiдкидати незнайомцiв нема.

Давно вже нема.

– Ну, алло! – не дуже задоволено сказав я мобiлi.

– Смачного вам! – засмiялися в слухавцi. – Пане Юрiю, а чи не могли б ми зустрiтися сьогоднi годинi о десятiй… скажiмо, у скверику бiля Золотих Ворiт?

Голос був чоловiчий. Звичайний. Не дуже низький i не зависокий. Такий не викликае анi iнстинктивноi вiдрази, нi приязнi. Нейтральний голос, i фраза нейтральна… хоча спершу, мабуть, варто було би вiдрекомендуватись.

– Мене звати Ігор, i я хотiв би запропонувати вам невеличку роботу. За грошi.

Думки, зараза, читае…

– Ну, якщо за грошi…

За грошi менi можна запропонувати й велику роботу. Вiзьмусь я, зрозумiло, нiяк не за всяку, але запропонувати можна.

– У будь-якому випадку з мене кава, – додала слухавка.

Але я б, мабуть, i так погодився.

А хто б не погодився? Хiба, може, якась пещена Галя, яка здуру розмiстила свiй хатнiй телефон на сайтi знайомств, а тепер не знае, що й робити, як вiдкараскатись.

Я таких дурниць не роблю. Я роблю iншi.

До призначеноi години я сам встиг i кави хильнути, i в iнтернет зазирнути, i ще раз прикинути, що за роботу могли пропонувати таку, що обов’язково зустрiтися тре’. Колись так намагалися впарити участь у мережевих продажах (ну не падлюки, га? таке слово спаскудити!), але якщо кожного потенцiйного покупця кавою заманювати… нi. Це щось iнше.

Скверик був напiвпорожнiй, бо кияни чи то балуванi, чи то за робочий тиждень втомлюються так, що на вихiднi впадають у кому, хай навiть короткочасну. Майже порожнiй був скверик, тому не помiтити Ігоря було досить важко. Вiн i не ховався; бiльш того – навiть ручкою помахав… нах-хаба.

Чому нахаба? Тому що мене впiзнав. Чому мене впiзнав? Бо, знацця, бачив, скорiш за все на фотокартцi. Або навiть на вiдео, бо розпiзнати морду з такоi вiдстанi навряд чи реально. А може, й вживу – i це означае, що слiдкував.

Вiд таких думок менi перехотiлося кави, але просто так взяти й пiти теж розхотiлося.

Колись, давно-давно, коли дерева були аж до неба, а сусiдський песик-болонка сягав менi аж до стегон, казали менi бабуся, показуючи на самотнiй останнiй вареник у мисцi: «Доiж! А то буде за тобою ганятися!». Того разу я був так вражений, що негайно доiв; але потiм замислився, й через пару днiв попросив бабусю наварити ще «валеникiв з силом». Бабуся й рада старатися, але серiя експериментiв, проведених iз хованням останнього вареника в холодильник, шухляду, пiд лiжко та пiд собачу буду показав, що й бабуся можуть казати неправду. Хiба що один вареник – той самий, з-пiд собачоi буди – все-таки зник й тим лишив менi певну надiю. А раптом, все-таки, погнався за мною, та не здогнав? Я ж-бо он який прудконогий! Особливо з гори. Особливо коли прибрати шасi й котитися, як виходить, а не як ноги бiжать.

Але виховний момент експерименту зберiгся, й досi жоден вареник за мною не бiгав. Хоч прибитий цвяшок, хоч проект мiжнародноi угоди – усе доробляв.

– Добридень, – посмiхнувся Ігор. – Прошу до столика.

Я гадав, що вiн запитае, яку менi каву замови

и, але вiн неуважно махнув рукою офiцiантцi: «Американо з вершками, будь ласка».

Американо з вершками менi подобався, а от те, що Ігор про це знае – скорiш навпаки.

– Слухаю вас, – натякнув я, не чекаючи на не таку вже й повiльну офiцiантку. – Бажано швидко, бо маю ще справи.

Справи й насправдi були, i я вже прикидав, як звiдси краще до Майдану пройти. Ага, он там, через перехрестя, понад Молодим театром…

Ігор зiтхнув. Мабуть, вiн розраховував принаймнi на «яка чудова погода сьогоднi, чи не так?»

– Юрiю, – впевнено почав вiн, навiть не перепитавши – чи справдi це я, i це менi не сподобалося ще дужче. – Гляньте, будь ласка, на он те перехрестя.

Я глянув. Горiло зелене свiтло – для пiшоходiв. Немолода вже матуся неквапом сунула зеброю парний возик – мабуть, iз близнятами. Нечисленнi шанувальники ранкових прогулянок обходили його з великим запасом – чи то щоб не штовхнути, а чи щоб одягом не зачепитися. Порикували, зиркаючи фарами на червоне свiтло, кiлька автомобiлiв у правiй смузi, а лiва була на диво поро…

Вже нi.

З могутнiм басовим ревом (кажуть, такий дiвчатам страшенно подобаеться) з боку Оперного вигулькнуло щось червоне-обтiчне-низеньке-вiдкрите, бiбiкнуло й проскочило лiвою смугою далi на Володимирську. Хтось матюкнувся вслiд, а матуся не звернула уваги. Можливо, навiть i не помiтила.

Бувае таке.

– Юрiю, – знову назвав мене на iм’я той Ігор. – Якби ми не зустрiлися, ви рушили би на Майдан якраз через те перехрестя.

Що ж, слiд вiддати належне – мою увагу вiн таки привернув. Пояснень явищу було кiлька. Найпростiшим варiантом, гадаю, було взнати про моi справи, призначити зустрiч так, щоб мiнiмiзувати варiанти маршруту звiдси – а так i е, Прорiзною на Майдан найпростiше; домовитися з власником червоного кабрiолетику… ризиковано, звiсно, можна й справдi зачепити когось, втiм, швидкiсть не дуже висока, кiлометрiв шiстдесят, ну, може, сiмдесят…

Я думав дурню й знав, що думаю саме дурню.

– Це було раз, – пояснив мiй потенцiйний роботодавець, одночасно простягаючи менi смартфон iз досить великим екраном. І знаете що? Краще б той екранчик був трохи меншим!

– …а ось вам два.

З екрану на мене дивився… та я й дивився. Незворушно, як i належить схопленiй митi. Нерухомо. Незмигно. З нейтральним, трохи незадоволеним виглядом на обличчi.

От тiльки обличчя трохи деформоване, бо лежало на бетоннiй подушцi бордюру й пускало по ньому маленьку червону рiчечку. Й видно було, не знаю як, але видно, що вкладалася голова на цю подушку не повiльно та обережно, а одним рухом. Швидко. З розмаху. З характерним трiском кiсток й ще одним звуком, який передати навряд чи можливо, але хто його чув, той вже нiколи не забуде й, вiдповiдно, нi з чим iншим не переплутае.

– А три буде? – запитав я.

– Можна й три, – охоче погодився Ігор, тицяючи в екран. Фото змiнилося, але нове зображення ще менше хотiлося роздивлятись.

– Фотошоп, – не дуже впевнено мовив я.

Нагодилась офiцiантка, й передi мною виникла чашка на блюдцi, пластиковий кругляшок з вершками й ложка в серветцi, а цукорниця у виглядi колби з дозатором на столi й так була.

Я сипнув цукру. Незважаючи на чималий досвiд кавування в громадських закладах (каюсь, полюбляю таку справу), цукринки не лягли рiвною гiркою, а утворили щось на кшталт дюни, причому утвореноi божевiльним вiтром, який сам не знаю, звiдки вiе.

– А осьдечки чотири, – Ігор вдав, нiби зовсiм тремтiння рук не помiтив. – Прошу.

На екранчику була шапка якогось сайту й заголовок «Пiд час обстрiлу загинуло чотири воiни».

– Давно такого не бувало, – я перестав усмiхатись. – І як це я прогавив… Е-е-е… хвилинку, а коли це?

– Завтра, – повiдомив Ігор. – Придивiться, ондечки дата. І обставини.

Дата стояла й справдi завтрашня.

Звiсно, це нiчого не означало. Абсолютно. Анiчогiсiнько. Фотошоп… ба навiть не фотошоп. Зробити локальну копiю сайту, замiнити двi цифри, запхати в мобiлу – навiть фотошоп не потрiбен. Справа десяти хвилин.

– Радий, що не помилився, – вже не так широко, але знову посмiхнувся Ігор, потiм уточнив. – Що не помилився у вас. Нормальна, недовiрлива реакцiя. Без iстерик, без закидання мобiли у фонтан…

Мимохiть я поглянув на круглу тарiлку водограю. Чи то звечора його не почистили мисливцi за монетками, а чи зранку вже побувала якась туристична група, але дно виблискувало – й срiблясто, й жовтаво. Колись темними були дрiбнiшi монетки, а за свiтлiшi можна було купити пива або молока, та ще й на шмат хлiба вистачило. Зараз навпаки – у тому сенсi, що монетки помiнялись мiсцями, а от купити за них навiть бублика вже б не вийшло.

Так… дiтлахи й безпритульнi, що пiрнають вечорами в тарiлку, такiй мобiлi зрадiли б. Хай навiть моченiй. Та й не долежала б вона до вечора, за кiлька хвилин вивудили б. Ринули б скопом, як тi негри у Африцi, коли якась мандрiвниця упустила мобiлу в сортир й пообiцяла п’ять доларiв тому, хто дiстане.

Результат знаете? Бiльше десятка трупiв. Нi, не побилися. Просто в сортирнiй ямi, бувае, газ накопичуеть

я, а людинi потрiбно дихати. Не газом.

Лiзли й падали, лiзли й падали.

А якщо хтось скаже, що таке лише у Африцi можливе, то я вам скажу, що й у нас кожного року хоч двiйко, та загине. Саме по такiй схемi – один полiз, упав, другий полiз рятувати – i поруч лiг. Африканський рекорд нашим побити не поталанило, але нацiональний рекорд теж немаленький – сiм штук. На Кiровоградщинi, здаеться, й досить давно, але також образливо.

Хоча нащо далеко ходити. Харкiв, центр мiста, парк… i трое загиблих. Батько та двое синiв, а схема стандартна – молодший синок гепнувся у якийсь комунальний колодязь, батько полiз рятувати, а старший син полiз рятувати батька.

Ходив я тим парком, роздивлявся мiсце. Люки заварили, але хiба ж усiм дурням клепку завариш? Обережнiше треба. Недовiрливiше. Краще перебоятись, анiж недобоятись; а коли й справдi треба кидатися на порятунок – то спочатку оцiни шанси. Хоч як гидко це звучить, хоч як суперечить людськiй моралi й росiйськiй приказцi про «товариша виручай» – але все-таки оцiни. Бо витягати два трупи замiсть одного значно гидкiше.

Це я так собi думаю. Можу, звiсно, й помилятись. Хто не згоден – прошу до ями, тягнiть.

І я трохи потягну.

– Якби… – обережно почав я, потiм трохи подумав й зайшов ще бiльш здалеку. – Якби, наприклад, я в це повiрив.

– Так-так, – пiдбадьорливо кивнув Ігор.

– Якби я в це повiрив – то що б ви хотiли вiд мене?

– Блискуче сформульовано, – вiн начебто жартома поплескав в долонi. – Ще бiльш радий знайомству.

– А я був би радий вiдповiдi на запитання, – те плескання менi не сподобалося. Це було ще не глузування, але щось дуже вже близьке. Ігор помiтив мою реакцiю й негайно припинив, натомiсть i собi вiдпив кави.

– Я б запропонував невеличку подорож, – вже абсолютно серйозним тоном проголосив вiн.

– На яких умовах?

– Назавжди. Без гонорару. З великим шансом загинути.

– Ого, – сказав я, бо що iнше можна було тут сказати?

– Ага, – з бiсиками в очах вiдповiв Ігор. – Так-так, будь-яка нормальна людина пiсля оголошення таких умов послала би мене… ну, ви знаете куди.

Я знав. Бiльш того, вже заготував Ігорю усну маршрутну картку, й кiнцевий пункт тоi подорожi був далеко – принаймнi, сам я жодного разу туди не ходив. Хоча теж посилали.

– …але не поспiшайте з вiдповiддю. Подумайте. Скажiмо, до завтра. Влаштовуе? – Ігор говорив це наче серйозно, але бiсики в очах iще стрибали. Якщо надумаете… вибачте, якщо бодай щось надумаете – наприклад, послати мене, або щось у такому ж стилi – прошу телефонувати. У будь-який час дня або ночi. Домовились?

Я знизав плечима. Справдi, така домовленiсть нi до чого не змушувала, отже, можна було вважати, що домовились. Захочу – подзвоню, не захочу – не подзвоню. Захочу – подзвоню й все-таки висловлю своi побажання з приводу напрямку його подорожi. Сам же дозволив.

Але. Тут повинно бути якесь «але». Обов’язково!

– Але… – сказав Ігор, й бiсики зникли. – Але майте на увазi. Час – вiн, знаете, дуже опiрна субстанцiя. Пружна. Його деформуеш – а вiн, гад такий, все одно намагаеться зробити все так, як було. Його рвеш на частини – а вiдiрванi частки все одно плинуть саме тим шляхом, яким плинули ранiше. Його ламаеш – вiн наче ламаеться, але варто лишень вiдвернутись – i все зрослося, й лише шрамик на мiсцi зламу. Розумiете, що це означае?

Я вiдкрив був рота, але Ігор вже й сам закiнчив.

– Це означае, що ймовiрнiсть того, що ви все-таки потрапите пiд машину протягом найближчих кiлькох дiб – дуже висока. Навскидку, без розрахункiв, я оцiнив би ii десь у нуль-кома-вiсiм або нуль-кома-дев’ять. Так що порадив би вам, пане Юрiю, бути обережним. Бути дуже обережним! Особливо на дорогах…

Вiн на мить замислився – а може, лише вдав задля драматичного ефекту, – й задумливо додав:

– Та й, мабуть, не лише на дорогах, а взагалi у будь-якiй ситуацii, пов’язанiй з рухом. Потяг, метро… летiти сьогоднi нiкуди не плануете? Жартую, жартую. Знаю, що нi.

Вiн плавним рухом пiднявся з-за столика, кивнув:

– Що ж, чекатиму на дзвiнок. За каву вже заплачено, не турбуйтесь.

Розвернувся i впевнено, жодного разу не озирнувшись, подався до входу метро. Цiкавий був вхiд – зроблений як фойе будинку, й, наскiльки я знаю, будинок цей з’явився ранiше, анiж метро, а отже, рили зсередини. Вже кiлька рокiв збирався дослiдити цю iсторiю, може, когось iз ветеранiв-метробудiвникiв розпитати, але не доходили руки.

Тепер, мабуть, уже й не дiйдуть…

Я стрiпнув головою. Чому це раптом – не дiйдуть? Що я, повiрив якомусь пройдисвiтовi з вiдфотошопленим малюнком i фальсифiкованим сайтом? Та чорта з два!

…але пiдходячи до перехрестя, й дочекався, поки не лише спалахне зелене вiчко свiтлофора, а й погорить цей вогник пару секунд, i люди вже дiстануться середини дороги.

Якась дебела тiтка, проходячи, начебто випадково штовхнула мене плечем – чого, мовляв, витрiшки ловиш? Ще й пробурчала щось на кшталт «понаiхали тут!.. светофорiв нiколи не бачили!..»

– Свiтлофорiв, – сказав я iй вслiд, i тiтку аж пересмикн

ло – мабуть, випадково тицьнув пальцем в болюче мiсце. Мабуть, уже не раз тицяли, й цiлком можливо, що якiсь небайдужi люди – дiти, скажiмо, чи бiльш освiчена подружка. Образилась. Роззявила рота для випалу у вiдповiдь.

Швидкостi у нас з тiткою, одначе, рiзнилися, i, якщо навiть якесь продовження дискусii з ii боку й мало мiсце, то я його вже не почув. Бо, хай навiть i не повiрив Ігорю, але машини пообiч все одно пильнував.

Звiсно, жоден дурень на червоне свiтло не поiхав i в натовп перехожих не врiзався.

Чесно сказати – Ігорю я не так щоб геть-геть не повiрив, але, як би це сформулювати… припустив можливiсть, о! Й вирiшив подивитися, що з того вийде. Бо вийти могло з кiлькадесят варiантiв – вiд розiграшу когось iз знайомих або якогось дурнуватого телеканалу аж до чорних рiелтерiв, якi поклали око на мою скромну, але все-таки власну хатинку. Десь аж наприкiнцi довгого списку бовванiв варiант, що все сказане Ігорем – щира правда, й вiн справдi або сам з майбутнього, або знае майбутне й хоче запропонувати щось фантастичне… але повторюю – цей варiант був десь аж наприкiнцi довгого-довгого списку. За ним було хiба що «це кошмар, i я зараз прокинусь», або «це передсмертна маячня, я у реанiмацii, ще трохи – й побачу той знаменитий чорний тунель».

Який, до речi, виявився банальним фiзiологiчним явищем – свiтлочутливi клiтинки в оцi вимикаються з периферii до центру, й поле зору звужуеться, що й викликае iлюзiю. Отаке розчарування.

Хоча натхненi адепти життя пiсля смертi все одно не повiрять.

А я, вiдповiдно, не повiрю у те, нiби там щось е.

Втiм, не повiрю – тут недоречний термiн, бо я не вiрю. Я знаю. Я там колись побував ненадовго й нiчого, окрiм темряви, не побачив, анi з Осiрiсом, анi зi святим Петром не зустрiвся, чорти мене в казан не тягли, гурii не зустрiчали.

Просто пiтьма – як у глибокому-глибокому снi.

Може, воно й на краще. Не вистачало ще вiдповiдати за те, що грiхом не вважав анi тодi, коли коiв, анi опiсля.

Хоча закiнчити шлях пiд колесами якогось банального автомобiля теж не хотiлось би – бо дуже вже по-дурному. Краще або в бою та зненацька, або тихо-мирно у лiжку рокiв через пiвсотнi, бажано увi снi.

Тому дороги я переходив, лише дочекавшись, поки зелений погорить зо кiлька секунд, або й взагалi – пiд або над землею. Й у метро був весь час напоготовi, стояв чортзна-де вiд краю платформи, перед тим, як зайти у вагон, пропускав уперед двiйко-трiйко активних бабусь, – як же ж вони стартують, завваживши вiльне мiсце, куди там драгстерам! – й виходити намагався теж не першим. Бо всяко бувае.

Але всякого не було. Потяг не зупинявся серед тунелю, не врiзався в зустрiчний, на вагон не падала зверху бетонна паля, як кiлька рокiв тому в Москвi, не вiдчинялися на ходу дверi (хоча це й не допомогло б – бо я завбачливо ставав вiд дверей подалi). Коротше кажучи, доiхалося нормально – що туди, що назад.

У маршрутцi я трохи понервував, але й тут все скiнчилось так само, як i завжди – доiхали, розiбралися, хто де виходить, кому краще вийти, а кому досить лише посунутись, щоб випустити.

Хряснули дверi, i я швиденько вiдiйшов на пару крокiв далi вiд бордюру – про всяк випадок.

І дорогу перейшов, кiлька разiв поглянувши лiворуч-праворуч. Теж нормально перейшов, без жодних ускладнень.

І вже проходячи бiля мiсцевого культурного центру – кiоску з пивом, вiдчув, що руки трохи той… ну, не так щоб трясуться… але трохи той.

Зупинився й узяв пляшку «Чернiгiвського». Вiдiйшов трохи далi, щоб не створювати натовпу бiля самого кiоску, хай там молодь стовбичить, й потяг з кишенi ключа – вiдкорковувати.

Почулось тихе дзижчання, й у лiву ногу щось неболяче, але вiдчутно штовхнуло. Все ще на нервах, я смикнувся, мало не впустив пляшки й лише тодi завважив дитячий автомобiльчик з антеною на багажнику.

Іграшка. Просто iграшка.

Хлопчик рокiв десяти голосно реготнув, посмикав важелi на пультi, й машинка слухняно вiдкотилась назад. Вибачитися, звичайно, навiть думки не промайнуло.

Ну та й чорт з ним.

Я вiдкоркував пиво, пхнув ключа назад до кишенi i вже хотiв був зробити перший ковток, аж раптом вiдчув ще один поштовх – цього разу у праву ногу.

Той самий автомобiльчик впирався так, нiби хотiв зрушити мене з мiсця, дзижчав, буксуючи, але, звичайно, посунути центнер живоi маси не мiг.

Хлопчина стояв за десяток крокiв й скалив нерiвнi зуби.

– Припини, – незадоволено сказав я, обережно вiдштовхуючи машинку. – Поламаеться.

Вiн знову посмикав важелi, й iграшка вiдкотилась.

Пиво виявилось теплуватим, але подiяло все одно заспокiйливо. Приемно шурхотiла осiдаючи пiна. Цей звук менi завжди подобався. Колись, давно-давно, у дитинствi, зпаяв навiть генератор «рожевого шуму» – отакого шелестiння, чи то листяного, чи то очеретяного, а чи пiнистих морських хвиль…

Знов почулось дзижчання, й легкий удар у обидвi ноги одразу, бо розставлено iх було не дуже широко.

Той самий автомобiльчик i той самий хлопчик. Мабуть, не дуже розумний.

Я знову легенько вiдштовхнув ма

инку, розвернувся й рушив додому.

І знов позаду задзижчало, i…

Нi. Не стукнуло. Хлопчик схибив – скерував машинку якраз пiд ту ногу, що я опускав. Я й опустив. От чесно скажу – ненавмисне.

Але пластмаса видала жалiбне «хрусь!», й дзижчання урвалося. Це ж iграшка, хiба iй багато потрiбно? Та ще й, мабуть, китайська.

– ААААААА!!! – почулося замiсть дзижчання, причому негайно. Й рота хлопчик роззявив так, наче бегемот – кажуть, у них паща градусiв на сто двадцять розчиняеться. Але бегемоти з розчахненою пащею кидаються один на одного, а хлопчик з таким самим бегемотячим ревом кинувся навтьоки й зник у провулку.

Я знизав плечима й неквапно рушив запланованим курсом.

Додому. Допити пиво, пхнути до рота якийсь бутерброд, можливо, зазирнути в iнтернет або подивитися шматочок якогось фiльму – бо одразу весь вже не можу, нудно стае. Помилявся Бредберi, коли писав, що телевiзор став нашим господарем, що телеведучий вирiшуе, коли нам можна зробити крок вiд екрану, а коли нi, й що ми будемо планувати режим залежно вiд того, що там показують. Чорта з два. Зараз я так само не залежу вiд телеекрану, як i вiд звичайноi книжки, хоч паперовоi, хоч електронноi…

– Гей, ти! – почулося ззаду, i стало ясно, що вечiр перестав бути спокiйним або принаймнi ось-ось перестане.

Озирнувся.

Посеред вулицi, не завдаючи собi клопоту рухатись тротуаром, швидким кроком наближалися трое… перепрошую, четверо, якщо рахувати того хлопчика. Паща його вже не була роззявлена, натомiсть у руцi все ще телiпався осиротiлий пульт управлiння.

– Чого маленького ображаеш? – начебто миролюбно запитав перший з трiйцi. Вигляд у нього був теж не дуже агресивним, але пролетарським. – І не соромно? Мене спробуй образь.

Пробувати не хотiлось, але на таку пропозицiю, на жаль, е лише три варiанти вiдповiдi. Перший – негайно покаятись, вибачитись, можливо, компенсувати вартiсть iграшки. Тодi битимуть не сильно. Точнiше, плануватимуть, що не сильно, але захопитися можуть.

Варiант номер два – тiкати. Ганебно, аякже. Та чесно кажучи, мiг би й скористатися.

Варiант номер три…

Його менi обдумати вже не дали.

– Та що з ним, паскудою, говорити, – рикнув другий суб’ект. Був вiн трохи нижчий, натомiсть плечi мав ширшi, та й рухався досить жваво – нiби колишнiй боксер, або щось таке. Або й не колишнiй. Принаймнi, вгатити спробував лiвою.

Нi, мабуть, все-таки колишнiй й великих успiхiв у спортивнiй кар’ерi не мав.

Кулак рухався повiльно, наче власник його просто бавився.

Єдине, що менi сподобалося у цiй ситуацii, – це те, що координацii трiйця не мала жодноi. Поки один теревенив, другий замахувався, третiй лише вирiшував, що робити.

Отже, варто скомбiнувати варiанти номер два та номер три.

Я сахнувся вiд кулака, наче кiт вiд собаки, пробiг два кроки спиною назад. Менше – не повiрять, що дуже злякався, а бiльше – спiткнутися можна. Розвернувся й вжарив щодуху.

Ззаду почулося презирливе «Тю!..» i я аж злякався – а раптом жоден не поженеться? – але з полегшенням почув не лише тюкання, але й тупiт.

Важкий. Мабуть, боксер.

За пару секунд (або метрiв десять, це вже у яких одиницях мiряти) тупотiння стало подвiйним – ага, додався ще хтось. Сподiваюсь, третiй, бо дядька пролетарського вигляду менi чомусь стало шкода. Знаю, що дурiсть, але…

Тупотiння наближалося, i я наближався. Тупотiння – до мене, а я – до повороту у темний провулок помiж двома невеличкими двориками. В одному жила охайна бабуся, порала квiти, й частенько я бачив ii на ослiнчику бiля хати. У бiльшостi випадкiв поруч з нею лежав такий же немолодий кiт – мабуть, останнiй уже на ii вiку.

Дворище навпроти бабусi з котом було наче для контрасту влаштоване – закидане й захаращене. Бiля входу примостилася будка з написом «Ремонт взуття», але вiдкритою я ii жодного разу не бачив. Мабуть, колись у дворику був город – бо земля мае довгу пам’ять, й побачити ряди грядок можна ще довго-довго пiсля того, як помре дбайливий городник. А найдовше зберiгаються чомусь квiти. Інодi через десятки рокiв пiсля того, як пiдуть люди або вимре село, на руiнах майорять пiвники-iриси, визирають з-помiж трави конвалii, а восени загоряються й свiтяться маяками дрiбнi, здичавiлi за роки, айстри.

Може, тому самотнi бабусi й вирощують квiти? Щоб хоча б якийсь слiд залишити на землi?

Хай там що, а в цьому провулку слiд у будь-якому випадку залишитись.

З вулицi помiтно цього не було, але в самому кiнцi провулочок мав ще й поворотик лiворуч – на iншу вулицю. Хтозна, чому сусiди не змовились та не посунули трохи паркани – може, в сварi були, й вiд того страждали обидва, причому таки страждали – бо в цьому провулку й шприцiв було накидано багатенько, й презервативи траплялися… едине, що пляшок мало було, бо визбирували.

От за поворотиком я й загальмував. Озирнувся.

Не помилився. Першим за мною гнався таки «боксер», й морда у нього була натхненна – хоч картину малюй! До цього я таке лише раз бачив – це коли ми з дружиною поверталися з озера, й назустрiч вискочив песи

– маленький, кругленький, бiлий та пухнастий – не песик, а шерстi клубок! – й з переляку ii обгавкав, а дружина, також виключно з несподiванки, голосно вереснула. Бачили б ви, як той песик зрадiв! Це ж, мабуть, вперше в життi вдалося йому когось налякати! Як переможно вiн гавкав, а дружина одночасно верещала й вiд смiху давилася, а пiзнiше сказала менi, що найбiльше боялася, аби я того пса не вiдфутболив кудись в очерет. Бо вiн хоч i лютий, але, мабуть, дуже легкий.

Давно це було… вже й дружини нема, та й песик навряд чи живий.

«Боксер» був важкий, але задачi вiдфутболити його кудись в очерет не стояло. Цiлком досить виявилось просто копнути його носаком пiд груди. Першою думкою взагалi було – у морду заiхати, але роки уже не тi. Вже не вiддаеш перевагу ефектностi над ефективнiстю. Вже як бити – то виводити з ладу, а не спостерiгати театральнi ефекти.

Швидкiсть бiгу наклалася на швидкiсть удару. Дядько неголосно кавкнув й, миттю скрутившись у бублик, завалився на бабусин паркан. Я подумки зморщився – бабуся-ж бо тут до чого? – але паркан витримав.

Другий переслiдувач встиг зупинитись, тому довелося лупити спочатку в колiно – вiн ойкнув, поточився, але не впав, а вже добивати можна було непоспiхом – промiж нiг, пiд груди, колiном у носа та одночасно кулаком у потилицю.

Захрускотiло, i знаете, що я вам скажу? Хрускiт цей неприемний, лише коли десь щось збоку хрускотить. А якщо причина його – власний кулак, то мелодiя ця значно приемнiша за Софiю Ротару. Або «Айрон Мейден», це вже в кого якi смаки.

Лiг.

Не я, звiсно, а переслiдувач. Мовчки лiг, навiть не застогнавши.

Не чекаючи наступного, я вискочив знов на освiтлене мiсце – якраз «пролетаревi» назустрiч. Бiг вiн незграбно, пiдтюпцем, а назирцi, крокiв за десять вiд нього, бiг i винуватець пригоди – все ще з пультом вiд машинки в руках.

– Гей, – сказав дядько, зупиняючись так швидко, як тiльки змiг. – Ти той… ти менi тут не той!..

Хлопчик зупинився миттю, аж юзом на пiдборах проiхався – розумнiшим виявився за батька. Бувае й таке, й в цьому вiцi бувае теж. Якщо на дiтях генiiв природа вiдпочивае, то на пролетарських нащадках, можливо, iнколи й напружуеться? Хтозна. Не на часi було розбиратися.

Цього я збив боковим ударом по литцi. Не певен, що дядько взагалi помiтив, що сталося – цiлком ймовiрно, нiби просто вiдчув, як раптом сказилась земля, рвонула праворуч, а потiм добряче приклала об лiвий бiк.

Гепнувся дядько так, нiби з третього поверху викинули скручений у рулон килим.

Я гадав, дитина заверещить, але хлопчик й справдi виявися розумним – бо замiсть вереску почулося тупотiння, й воно не наближалося, а скорiш навпаки. Причому з швидкiстю чи не бiльшою, анiж коли мене наздоганяв «боксер».

Як, до речi, вiн там? Було б глянути та й не стовбичити тут, на виднотi, бо воно менi треба?

«Боксер» залишався на мiсцi. Вiн не стогнав – мабуть, i досi не мiг вдихнути, як слiд, а тому лише неголосно мукав. Й скручений був так, нiби пообiцяли премiю, якщо вдасться запакувати його в «дипломат». І ясно, що не влiзе, але премiю дуже хочеться.

Ритися в кишенях настiльки скрученоi людини було б незручно, тому я пiдiйшов до наступного учасника забiгу.

Цей був у кращому станi – цебто, стогнав i тримався за носа. Про всяк випадок копнув його ногою в печiнки (охнув, гад!), й ривком перекинув його на живiт. Пхнув руку спочатку в праву кишеню штанiв (грошi? Цiкаво, скiльки? А, дурня якась, хай йому залишаеться!), потiм у лiву. О, а це вже цiкаво.

З лiвоi видобув якийсь документ у жорсткiй обкладинцi – чи то перепустка, чи щось таке. Роздивлятися його у темрявi означало марно втрачати час, отже я недбало пхнув його… теж до кишенi, але вже своеi, й через поворот вийшов на iншу вулицю.

Про всяк випадок ще й гака зробив, повернувшись додому трохи кружним шляхом, через дорогу. Траса не траса, але навiть уночi раз на пiвгодини хтось та проiде, бензином дихне, собачцi нюх вiдiб’е… якщо раптом все-таки буде мiлiцiя й буде собачка.

А на випадок, якщо знайдуть власними силами – бо все-таки менше кварталу додому, цiлком можуть i пройтися вулицями, в будинки позазирати – то на цей випадок принаймнi одного з них я знайду першим.

Томка радiсно кинулася назустрiч й обуреним нявканням почала вивалювати мiсцевi новини – рудий собака ii обгавкав, чорний кiт прийшов начебто в гостi й виiв, негiдник, усе молоко з мисочки, а горобцi, ох уже цi менi нахабнi горобцi! так i пурхають, так i пурхають, але до лап не йдуть. А ще, хазяiне, без тебе холодно й страшно, дай-но я заскочу тобi на колiна, згорнуся клубочком й трохи повуркочу…

Роздiл 2

Миготлива нiч

Документ виявився таки перепусткою. Об’ект не так щоб дуже режимний – мiсцевий заводик, й дядько не так щоб дуже поважний – не бiлий комiрець i навiть не синiй. Слюсар якийсь, абощо. Ну, може, оператор верстата, з ЧПУ. Якщо вони тiльки тут лишилися, тi верстати з ЧПУ.

Оце сказав би хтось менi в сiмдесятих, що верстати з числовим програмним управлiння стануть невигiдними –

я б посмiявся. Як же так, це ж автоматика, кiбернетика, вона ж поступово звiльняе людину вiд марудноi, одноманiтноi працi, надае час для творчостi, для польоту думки…

Ага.

Виявилося, що пролетарю важливiше пиво та ковбаса, а робота краще нетворча. Натиснути тут, тут i тут, покрутити отут, зняти готове, покласти в контейнер лiворуч, взяти заготовку з контейнера праворуч, затиснути у патрон, натиснути тут, тут i тут. Все!

Й домiно в обiдню перерву.

Або ще краще – охоронцем. Посидiв двi години на прохiднiй, потiм у будцi над парканом, потiм територiею повештався, з колегою ляси поточив про футбол – «нашi iхнiм, ах, як нашi iхнiм!.. а суддя все одно мудак!» – i все. Анi тобi думати не треба, анi творити. Хай конi думають, у них голова велика, а творять художники, iм за це грошi платять, хоча краще б дорогу нормальну побудували…

Не спалося.

І не лише тому, що адреналiн ще не вивiтрився, але й через всякi думки. Прокрутив у головi бiйку, вiдзначив помилки; прокрутив кiлька хвилин перед бiйкою, вiдзначив, як мiг би ii уникнути. Ну як уникнути? Дуже просто. Дивитися пiд ноги й не чавити своiм сорок шостим яскравi дитячi машинки. А пиво краще пити вдома. З кiшкою. Вона, щоправда, пива чомусь не п’е, але мишей винищила.

Я пробував заплющити очi й розплющити, але сон не йшов, й не лише через аналiз сутички. Щось крутилося в головi сторонне, бiльш давне, анiж дурнувата бiйка, але й не вчорашне. Хоча, якщо поглянути на годинник, чи то пак на мобiлу, то, мабуть, все-таки й учорашне, бо цифри вже перескочили щодобовий бар’ер iз суцiльних нулiв.

Збiг? Та який там збiг. Просто наполегливий Ігор, чи той, хто там за ним стоiть, вирiшили довести справу до кiнця, а може, й з самого початку саме таке й планували. Одна машина зранку, iнша звечора, а може, й серед бiлого дня хтось неподалiк проiдеться, а я, накручений, й вiд нього сахнусь. Оце й усе. Простенька одноходiвка.

Цiкаво, скiльки йому обiйшовся проiзд того червоного-ревучого-невiдомо якоi марки? Бо пролетарi бiля кiоска навряд чи дорого, може, навiть по пляшцi пива кожному й шоколадка дитинцi. Ах, так, ще ж i сама iграшка.

Не операцiя – а тьху. З таким самим тьхушним бюджетом. І результатом.

Але як реагувати?

Зателефонувати Ігорю? А нащо? Сказати, що я його розкусив, й послати якнайдалi? Добре, якщо заспокоiться, а якщо нi? Й наступного разу вигадае щось ефективнiше? І взагалi, що йому вiд мене треба? Нащо я кому здався?

Змiнити номер? Нова сiмка коштуе якiсь копiйки. Тих небагатьох людей, з якими я регулярно спiлкуюсь… або й не дуже регулярно, а вряди-годи… – сповiстити. Якщо когось забуду – то це навiть краще, давно треба контакти почистити.

Хе-хе, а ще рокiв двадцять тому цей вираз означав зовсiм iнше!.. Ех, час летить.

Але не допоможе. По-перше, IMEI. Якщо так вже я того Ігоря зацiкавив, то за невеличкi грошi отримати довiдку про новий номер – хвилинна справа. Ну, може, тридцятихвилинна. Але все одно незабарна.

Перепрошити мобiлу? Ризикована операцiя. Може, вийде, а може, й нi. Й уявлення не маю, скiльки коштуе.

Викинути цю, купити нову?

Є у мене недолiк – звикаю. До оточення, до людей, до речей. До тварин навiть. Коли рокiв зо два тому пропав кiт – я й оголошення вiшав, й усi закапелки навкруг облазив, й до ветеринарки мiсцевоi заскочив, й не полiнувався у мiсцевий притулок зганяти – а раптом хтось принiс. Хай кастрували вже, хай змiнився характер – а в кого б не змiнився пiсля такого? – але все одно – мiй! Мое.

Не знайшов, ясна рiч. Що ж, сподiваюсь, котику, тебе вкрали, i десь у нового господаря регулярно наливають у мисочку молоко. А також гладять i не зганяють, коли ти вперто лiзеш з колiн на живiт, з живота на груди й намагаешся влягтися так, щоб писок у писок. Бо я зганяв.

Хоча насправдi, звiсно, все це не так, i сподiваюсь лише, що все сталося швидко й не боляче.

І був сильно здивований, коли ветеринарка недбало сказала – а в мене якраз кiшка розродилася, вiзьмiть собi iншого! Он, бачите, який гарний!

Гарний. Але не мiй. Невже справдi багатьом людям немае рiзницi?

Кицька Томка була також гарна, але з’явилася в мене лише недавно.

А мобiла давно.

Телефончик примостився на столику бiля лiжка й бадьоро поблимував синiм вогником – мабуть, я забув блютуз вимкнути…

А чи я його вмикав?

Вiд цiеi думки аж морозом сипнуло, i я обережно розплющив око – ледь-ледь, непомiтно. Не те щоб сподiвався сюрпризу, але про всяк випадок.

Синiм блимав не телефон. Синiм блимало з вулицi.

І мабуть, не з моеi – бо ледь-ледь блимало, але точно неподалiк.

Я натягнув спортивнi штани, кинув на плечi куртку – бо ночi траплялись холоднi, та й комарi… ох, якi тут бували хмари тих комарiв!.. i вийшов.

Блимало на сусiднiй вулицi. Якраз там, де трапилося те, що я легковажно сприйняв як дрiбну неприемнiсть.

З провулку, що поеднував нашу вуличку з мiсцем пригоди, вийшов сусiд – майже у такому самому прикидi, як i я, лише замiсть куртки мав футболку невиразно тьмяного кольору. Але, можливо, це лише вiд на

iвтемряви вона такою здавалася, а насправдi була яскрава та чиста. Хоча навряд чи.

– Доброго вечора, – махнув вiн правицею. – Що, теж розбудили?

– Та щось не спиться, – я здвигнув плечима. Намагався якнайнедбалiше, але як воно вийшло – бiс його зна. Сподiваюсь, нормально, як для серед ночi. – А що воно там за блималка? «Швидка» до когось приiхала?

– Та де там! – знову махнув рукою сусiд. – Швидка там уже не допоможе.

– А що таке? – довелося вдати, що зацiкавився, – бо хто б не зацiкавився?

– Убили когось, – насолоджуючись увагою, – повiдомив мiй iнформатор. – Просто на вулицi. Посерединi, уявляеш?

Вiн трохи прибрiхував, бо до середини вулицi було дале… i враз я зрозумiв, кого вбили. І хто.

Сподiваюсь, мое розумiння не вiдобразилося на обличчi.

– А кого? – старанно-недбало запитав я. – З мiсцевих когось чи…

– Ага, мiсцевий. Я того дядька в обличчя знав, бiля заводу, траплялось, бачилися… Не пощастило, ге. Отак iдеш собi ввечерi додому, аж раптом…

Дядько аж нiяк не «йшов собi ввечерi додому», але виправляти помилку я, звiсно, не став.

– А хто вбив? – ще недбалiше запитав я й старанно закашлявся – бо мало не пустив пiвня.

– А чорт його зна, – сусiд здвигнув плечима, озирнувся й навiть руками розвiв. – Шукатимуть. Кажуть, теж хтось з мiсцевих. Не знаю, чого вже не подiлили.

Помовчав i додав:

– Хлопчик там був. Син. Стоiть, блiдий весь, але не плаче й мiлiцiонеровi щось розповiдае. Може, бачив. Уявляеш, як воно – коли батька на очах вбили?

– Так-так, – я кивнув. Максимально спiвчутливо.

– Ну гаразд, пiшов я, – сусiд знову махнув рукою. – Бо холодно, та й вставати рано.

Хряснули дверi, а я ще трохи постояв i теж пiшов.

В головi було порожньо – хоч меблi завозь. Жодноi думки. Заснув – тiльки-но до подушки торкнувся. І спав, як убитий, аж до самого ранку, без жодного сну та кошмару.

Отакi, знацця, в Ігоря одноходiвки. Безпрограшнi. Хоч повiрю – виграе, а хоч пiдставлюсь – все одно доведеться з ним якось контачити. Хоча б для того, щоб набити морду.

Що, мiж iншим, непогана iдея.

Насправдi, звiсно, iдея була вкрай кепською. Якщо це був дружнiй розiграш, просто надто далеко зайшов – то за таке морду бити не варто. Варто скачувати грошi на адвокатiв, за комiр тягнути в мiлiцiю, щоб невiдомий друг там зi сльозами на очах розповiдав, як хотiв пожартувати, а вийшло он воно що. У цьому випадку я можу розраховувати на перевищення необхiдноi самооборони в станi афекту й умовний термiн. Хоча нi, умовний з певних причин вже не свiтить. Що, ясна рiч, теж не прикрашае бiографiю – для чесного роботяги забагато, для президента замало – але все ж таки менше зло.

Але все одно контачити доведеться – щоб витрусити iм’я замовника.

Значно гiрша справа, якщо невiдомий замовник щось вiд мене хоче й для того заганяе у безвихiдну ситуацiю. Не знаю, що можна вiд мене хотiти. Я не олiгарх, хай навiть мiсцевого значення, тим бiльше, не обласного та не державного.

За обласне значення – то, мiж iншим, проскочила колись iнтернетами цитатка одного маловiдомого автора. Був вiн настiльки маловiдомим, що з розпачу написав книжку – про те, як нашi благороднi росiйськi брати воюють з вкрай пiдступними та паскудними «бендерiвцями» (атож, саме так i написано). Письменник з того шановного пана вийшов нiякий, книжка, окрiм невеличкоi когорти зовсiм вже шизонутих украiнофобiв, нiкого не зацiкавила, за рiк-два згинула, як обри, але поки про неi ще так-сяк говорили, то хтось знайшов перл. Не мовний, а мотивацiйний:

«…у той час, як журналiсти обласного масштабу прозябають на триста баксiв».

Помри, а краще не скажеш. Була б зарплатня хоч на долар бiльша – став би, мабуть, шановний автор i патрiотом. Був би жiнкою – пiшов би у повii, а так – лише один шлях, у журналiсти.

Не знаю, чи лишився шановний автор журналiстом обласного масштабу, а чи затуркали вже до районноi пiдтирачки, але я не тягнув на особу анi районного, анi навiть мiкрорайонного значення. Не вартий такоi хитромудроi операцii. Кишеньковi грошi та документи на житло можна й простiшим способом вiдiбрати.

Заганяють на роботу? Теж навряд чи. Я не Рембо й не Лi Якокка, таких фахiвцiв – хоч греблi нами гати, й серед них знайти кiлькадесят добровольцiв – раз плюнути. Лише свисни.

Що лишаеться?

Лишаеться зустрiтися з Ігорем, взяти його за барки, прикласти кiлька разiв об стiну (чесно кажучи, цю частину розмови я уявив собi з певною насолодою) й запитати, хто його послав й що кому вiд мене треба.

Дуже хотiлося набрати його просто зараз, але не варто давати знаття, що вiн менi раптом став дуже потрiбним.

За цими думками я незчувся, як i заснув. Але рiвно о сьомiй тридцять, як днем ранiше, взяв мобiлу до рук i натиснув зелену кнопочку – повторити останнiй дзвiнок. Атож. За весь день нiкому я, окрiм того Ігоря, не знадобився.

Не страждаю вiд того.

Але поки йшли довгi-довгi гудки – третiй… четвертий… сьомий… восьмий… – то страждав вiд лихоi думки – а що як це падло вже кинуло сiм-картку до найближчоi урни

А що як цим не задовольнилося й мобiлу теж втопило у рiчцi глибокiй, а може, й неглибокiй, втiм, i калюжi достатньо або знову ж таки – урни. Хiба що телефон окремо, сiмку окремо. Принаймнi, я б саме так i зробив.

– Алло? – почулося з трубки сонним та роздратованим голосом.

– Добридень, Ігорю, – якомога безтурботнiше привiтався я. – Не розбудив?

– Нi… ще, – незадоволено буркнув у вiдповiдь спiврозмовник. – Тiльки в процесi. Але кажiть, я вас слухаю.

– Я тут подумав, – продовжувати варто було не дуже впевнено, все ще вагаючись. – Й вирiшив, що ваша пропозицiя мене зацiкавила. Цебто, не так щоб зовсiм. Але цiлком можливо, що зацiкавить. Хотiлося б узнати подробицi.

– А, – трохи розчаровано (а може, здалося) позiхнула тру- бка. – Це можна. Зустрiнемось там же? Коли вам зручнiше?

– Там дуже гамiрно, – заперечив я, й, мiж iншим, не збрехав. – Краще б у тихiшому мiсцi.

– Можна й в тихiшому, – ще раз позiхнули з того боку. – Наприклад, у…

– Як з приводу Нивок? – перебив я. – Вiд метро трохи вперед проспектом Перемоги й лiворуч. Там у лiску е ставок, а на березi кафешка. Мiсце тихе, повiтря свiже. Бо менi аж у центр пхатися лише для того, щоб потеревенити…

– Ну, раз мiсце ваше, то й кава ваша, – вже бадьорiше озвалась трубка. – Коли?

– Та хоч би й зараз. Цебто, за пару годин.

– Ну, тодi о десятiй?

– Можна й о десятiй.

– Добре-е-е.

«Е-е-е» вийшло довгим, здаеться, Ігор наостанок теж позiхнув. Нехай йому. Як раптом наша розмова заiде кудись не туди, спати йому довго та мiцно… аж поки ставок чистити не почнуть. Драгою. Та й то може пощастити – не витягнуть, а ще дужче присиплять.

Була колись iсторiя… давно, ще у сiмдесятих. Зник не хто-небудь, а син секретаря Центрального Комiтету КПУ – це на сучаснi грошi приблизно як президентеня, а може, й гiрше. Бо зараз хоч журналiсти розгулятися не дають, а тодi на будь-яку спробу пiдiрвати авторитет партii ставили гриф. Важкий. Рокiв на десять-п’ятнадцять та ще й iз поразкою у правах.

Так от, розважався той парубок так, як i завжди розважалися дiточки президентiв – зняв дiвку й повiз на дачу у Кончi-Заспi. Там з друзями попиячили. Чи дiйшли стосунки до апогею, чи нi – точно не скажу, але щось йому не сподобалося, й побiг хлопчина до озера.

І все. Бiльше нiхто й нiколи його не бачив.

Хороше було озеро.

Пiсля того, як протралили – вже не таке хороше. Уявiть собi, що трал через вашу квартиру пройшов – от приблизно так стало й на озерi.

Пiсля того, як прочесали, а потiм i перекопали лiс, обнишпорили всi яри, перетрусили морги та дурки, знайшли купу iнших трупiв, але того, якого шукали, не знайшли – допетрали пiдiгнати кiлька пожежних машин й взагалi те озеро викачали.

Уявiть, що в вашiй квартирi пiсля проходу тралу вiдчинили дверi й подивилися, що вийшло з попередньоi операцii.

Гадаю, десь там у пiдводному ярку той хлопчина й досi лежить. Засипаний. Чим не могилка?

Так що, може, й Ігорю пощастить лежати непотривоженим, аж поки й кiстки не згниють.

Але це, повторюю, лише на крайнiй випадок, якщо розмова пiде дуже сильно не так.

Що ж, час вставати. Кiшка, що тiльки-но тихенько посопувала у мене на пузi, негайно почала нявкати й вимагати незнамо що. Незнамо – бо якраз скiнчилась упакова фрискасу, але хiба це можливо iй пояснити? Дав хлiба, налив молока, потiм сказав, що ввечерi повернусь i нагодую як слiд, а поки що можна горобця спiймати.

Кiшка на таку пропозицiю обурено пирхнула – ото ще, буду я за горобцями ганяти, але, сподiваюсь, запам’ятала. Точнiше, хотiв би сподiватися. Бо досi жоден горобець вiд ii кiгтiв ще жодного разу не постраждав. Молоденька ще. Поки що на менi тренуеться. І ще на шнурковi вiд мобiли.

Йшов замислившись, й сам незчувся, як опинився в маршрутцi. Там було як завжди – хтось спав, хтось читав, хто тупо нидiв у вiкно, а опасиста немолода тiтка сварилася з хлопцем. Той хотiв вiдчинити люк на даху, а тiтка протестувала. Робила це вона таким зверхнiм, та ще й наказним тоном, що я на мiсцi того парубка вiдчинив би ще усi вiкна, до яких лише б дотягнувся.

Хлопець лiниво вiдгавкувався, решта пасажирiв спостерiгали, але не втручались.

Я теж подивився-послухав, але за кiлька хвилин цей «Дом-2» набрид, й погляд сам собою перемiстився лiворуч, до вiкна.

А от цiкаво, як би зреагував на вчорашню подiю той хло-пець? Або тiтка? Або взагалi будь-хто з пасажирiв, бо шофер закляк, наче Лотова дружина, коли iй про коханку сказали, й лише повiльно-повiльно опускав нижню щелепу. Наче воно не щелепа, а вантажна апарель, й працюють не м’язи, а гiдравлiка.

Лише за мить я зрозумiв, що опускаеться вона досить швидко, й руки на мiсцi не стоять, чи то пак не просто на рулi лежать, а швидко-швидко його повертають, а рот вiдкриваеться зовсiм не з подиву, а для оголошення.

Найпристойнiшим словом у ньому було те, що починалось на «б». Кажу – найпристойнiшим, бо воно вже у книги пролiзло й в кiно, а пролетарi то вже давно якраз ним в основному й спiлкуються.

Диваки цi письменники, що тягнуть йо

о у книжку, iй-бо, диваки. «Осьдечки, подивiться, який я смiливий! Поламав суспiльне табу! Матюкнувся в книжцi!». Нагадують дiвку, що зробила декольте нижче талii й розрiзала спiдницю до самого декольте. Погляд-то приверне, хто ж сперечаеться, але гарнiй дiвчинi все те не потрiбне, ii й без таких хитрощiв помiтять.

Так i з книжками.

А хочеться повикобенюватись – то значно цiкавiше викобенитись так, щоб i слова не написати, й щоб у читача воно само в головi виникло. В потрiбний момент з потрiбною iнтонацiею. Можна ще у потрiбному оточеннi слiв-супутникiв, але то вже не до мене, я так не вмiю.

Ви будете смiятись, але й цi роздуми встигли промайнути за ту коротку-коротесеньку мить, коли зустрiчний «мерс»-мiкроавтобус у наш бiк уже рискнув, але ми на обочину ще не вискочили. За ту саму мить, коли я тiльки-но сидiв лiворуч бiля вiкна, а тепер стояв праворуч бiля дверей.

Бам!

Скло обсипалося, а на стiйцi, до якоi я притулявся, з’явилася вм’ятина – якраз бiля того мiсця, де була голова. Вм’ятина не просто так, а з розривом, i якщо прикинути, то рване металеве клоччя опинилося якраз на мiсцi лiвоi скронi.

Чоловiк, що сидiв позаду, тiльки-тiльки почав затулятись руками, але, звiсно, спiзнився – на мордi вже було кiлька подряпин, й принаймнi двi з них вже бубнявiли червоною повiнню. Ой, зараз прорве… прорвало.

І кров з обличчя, й водiя на подальшi характеристики шофера того «мерседеса», й пихату опасисту тiтку на переляканий лемент. Як дивно, окрiм неi, бiльше нiхто не горлав.

– Та цить уже! – раптом сказав хлопчина, з яким вона сварилася за люк, й (теж раптом!) тiтка послухалася.

Я озирнувся. Заднi дверi були завiшенi цупкими фiранками, й куди дiвся винуватець зiткнення, з мого мiсця годi було помiтити. Шофер, видно, теж подумав, бо прикипiв очима до шибки, за якою мало бути дзеркало заднього огляду… але дзеркала не було.

– Тьху! – сказав вiн i висловив припущення, що винуватець мае сексуальнi стосунки не лише з власною матiр’ю, а й з батьком, а також з козою, псом та курми. З дитинства. Причому надае перевагу пасивнiй ролi. Бо так бабуся привчила. Бо з нею у того негiдника теж щось було.

За iнших обставин я б заслухався, а дещо навiть постарався запам’ятати, однак зараз потягнувся до ручки. Не тiеi, що пише, а тiеi, що на дверцятах.

– Так! – пильний шоферюга негайно помiтив мiй порух. – Нiхто нiкуди не розходиться! Викликаемо ДАІ, даемо свiдчення. Гей, хлопче, ти чуеш, що я кажу?

Останне було безпосередньо до мене.

– А ти мене зупини, – порадив я, тягнучи ручку вгору.

Водiй уважно на мене поглянув i порадою не скористався.

Краем ока я побачив, що й хлопчина-шанувальник свiжого повiтря теж пiднiмаеться, а за ним i тiтка, причому на обличчя вже знову начепила зверхньо-пихатий вигляд: «буду я тут щось свiдчити!.. геть знахабнiли!».

До зупинки було хвилин сiм ходу, а до наступноi маршрутки ще хвилини зо три.

Але це були довгi-предовгi десять хвилин, бо голова нагадувала казан з окропом, а думки – зерна гречки, й кашовар не пошкодував хмизу для багаття пiд казаном.

Думки нуртували, крутилися, стикалися одна з одною, поринали на дно й вискакували знов на поверхню.

Я трохи напружився й спробував бодай якось iх вишикувати.

Думки, струнко! Рiвняння лiво… руч!

Отже, раз.

Питання. Чи мiг Ігор утнути ще й таке зiткнення?

Вiдповiдь. В принципi – мiг. Прослiдкувати за мною, подзвонити водiю мерса, що чекав бiля зупинки метро, поставити одного-двох спостерiгачiв, якi б повiдомляли, що маршрутка зi мною проiхала. Мiг навiть пiдсадити топтуна в салон, а той смскою повiдомив, де я сиджу.

Виiхати назустрiч, i в потрiбний момент трiшечки вискочити на зустрiчну.

Небезпечно, звiсно, аякже. Ювелiрний маневр. Але цiлком можливий.

Питання. А насправдi?

Вiдповiдь. А насправдi – дуже й дуже навряд. Бо iнакше топтуни повиннi були б стирчати поруч iз моею домiвкою всю нiч. Бо за тi пiвгодини опiсля дзвiнка Ігорю й до виходу мене з хати таку операцiю не пiдготуеш. Й водiй мерседеса повинен бути справжнiм пiлотом, майстром своеi справи… а, мабуть, ще й не менше, анiж майстром спорту, i я не про бадмiнтон кажу. Й потренуватися. Бажано на тiм самiм мiсцi й на реальнiй машинi. Також тiй самiй. Та й посадити мене бажано так, щоб налякати, але не ушкодити, бо нащо я iм, ушкоджений? Навiть i це теоретично можливо – не залишити вiльних мiсць у салонi… а були там вiльнi мiсця?

Істерично заверещали гальма, я зопалу стрибнув якнайдалi вiд проiжджоi частини… виявилось, даремно. Просто собака бiг через вулицю, й шофер старенькоi «Волги», що гальмонула з таким вереском, не полiнувався у вiкно помахати йому кулаком.

Собака не звернув уваги. Бiг як бiг – у глибокiй задумi, наче й не трасу перебiгав, а сiльську дорогу, що по нiй за день кiлька велосипедистiв проiде, та ще Ванько-тракторист. Не можна сказати, нiби вiчно молодий, але вiчно п’яний.

Успiшно дiстався протилежного боку, розвернувся й задирливо гавкнув – що, мовляв? Взяли? Хрiн вам!

Подумки я категорично йо

о пiдтримав.

Але до метро рушив все одно якнайдалi вiд бордюру.

От собаку вже точно нiхто не мiг би погнати через дорогу в потрiбному мiсцi та ще у потрiбний час.

Значить, це не Ігор.

Нiчого не значить.

ДТП з собакою… точнiше, недоДТП, бо таки ж не сталася, могло бути просто збiгом, а все iнше – Ігоревими капостями.

Що ж, iдемо далi.

На входi до метро роздавали газети, я не дивлячись хапнув одну, дочекався потягу (теж стоячи мало не на серединi платформи), всiвся й лише тодi розгорнув.

«Загинуло четверо украiнських воiнiв».

І обставини. Тi самi, що вже читав учора.

Їхати було недалеко, але я перечитав текст двiчi, уважно, до кожного тире придивляючись… хоча що давала менi та уважнiсть? Та нiчогiсiнько. Просто ховався за нею, боячись повiрити.

«Станцiя Нивки!» – оголосив репродуктор. – «Шановнi пасажири, виходячи з вагона, не залишайте своiх речей!».

Кожен раз, коли чув цю фразу, страшенно кортiло вставити «нам»: «Не залишайте нам своiх речей». Ранiше було «своi речi», але якийсь мудрагель переправив.

І за цими лiнгвiстичними мiркуваннями я теж ховався.

І за думкою про те, що газету надруковано спецiально для мене (усю паку, ага!), й пiдсунуто менi спецiально (а якби я не взяв?), i що це все-таки якась спецоперацiя, а не те, що я думаю.

Тому на виходi зупинився й купив «Сегодня».

«Загинуло четверо. Є пораненi».

Я пройшов трохи далi й купив «Вечiрнi вiстi». У iншого продавця, бо хтозна, може, вони кiлька фальшивок надрукували, а не одну. Бувало й таке в iсторii… кажуть, для хворого Ленiна навмисне друкували персональний номер «Правди», i в тому номерi все було гаразд, народ масово обговорював його свiжу статтю, й день вiд дня зростав процент жировоi маси, як хоч i з iншого приводу, але надзвичайно влучно висловився товариш Подерев’янський.

«Вечiрнi вiстi» теж сповiстили, що чотирьох.

Не полiнувався пройти аж до газетного кiоску й… нi, купляти не став. На вiтринi лежали кiлька газет, й мало не в кожнiй було про чотирьох загиблих.

Став я невдало – на проходi, й вже кiлька перехожих начебто випадково штовхали мене плечем. Не чоловiки – у нас iз цим якось обережнiше, а жiнки, в основному, клiмактичного вiку. Плечем або стегном, що в кого бiльше. Звичай такий. Не сучасний, нi. Мабуть, завжди був i завжди буде.

Було колись… ох чорт, а коли ж це було? Рокiв… рокiв… ого, десь у серединi дев’яностих. Двадцять рокiв тому. Нiчого собi, час летить, га!

Так от. Був я молодий та нахабний i вкрав у конторi танковий прожектор. Хороша штука, я вам скажу… На кiлометр променем лупить!

Але важка.

В процесi крадiжки довелося хильнути чарчину з тим, у кого крав, iхати довелось потягом, а що чарчина виявилась немаленькою, то всi потяги здавались менi однаковими, й отямився я, лише коли провiдниця втомленим монотонним голосом пояснила менi, що я iду у протилежний бiк. Втомленим i монотонним – бо, мабуть, не перший раз. І взагалi, i менi конкретно – бо не мiг повiрити. Переконала, кiнець кiнцем.

Ну що робити? Взяв – i вийшов на першiй же зупинцi, у Змiйовi. А потяг рушив собi.

Озирнувся я – а навколо пустка. Вокзал – навiть не вокзал, а вокзальчик. Не будка для касира, як на зупинкових платформах, але й на станцiю ледве тягне.

І мертвий. Жодноi лампочки, жодного ворушiння. Й замок на дверях.

Лише ген-ген, десь аж на обрii, щось таке, нiби лiхтарi.

Пошукав розклад потягiв. Не одразу, але знайшов. Мав у сумцi могутнiй лiхтар, що на кiлометр лупить, але не мав валiзи з акумулятором. Витяг мобiлу, присвiтив, так-сяк розiбрав у зеленкуватому сяйвi…

…5.40.

Цебто, кукати менi тут було аж до ранку, й добре ще, як мiсцевi гопники не нагодяться.

Кукав, а що робити. Години аж до четвертоi. Вивчив на будiвлi вокзальчику кожну цеглину й – вибачте, шановнi змiiвчани! – з великоi образи позначив дверi. По-собачому, хiба що ногу не задирав.

Аж гульк! – суне щось. Таке, нiби потяг, але повiльно-повiльно. Кинувся я навперейми й став бiля колii, руку задерши – а раптом зупиниться!

Мабуть, менi дуже того хотiлося, бо ви не повiрите – таки зупинився.

Не зовсiм, щоправда – а так i сунув, кiлометрiв зо три на годину.

– Тобi iхати? – висунувся з кабiни дядько.

Мабуть, i в цього я був не першим таким на цьому вокзалi.

– Їхати! – радiсно загорлав я у вiдповiдь.

– Ну то стрибай, чого став…

Бiк електровоза зачорнiв роззявленим люком, й звiдти висунулась рука.

– Давай сумку, бо так не залiзеш!

Я подав. Рука схопилась за ручку… й негайно виявилась немолодим опасистим дядьком, на обличчi якого так само негайно з’явився цiкавий вираз. А що ж ви хочете? Кiлограмiв двадцять, та несподiвано. Я вже й ловити приготувався. По можливостi, обох, але якщо так не вийде, то сумка прiоритетнiша. Прожектор – батьковi подарунок, а цього дядька я перший раз бачу.

– Ого!

– Ага, – додав я, пiдважуючи сумку знизу. Допомогло. – Пiдкиньте до якоiсь цивiлiзацii!

– П’ять гривень!

Ага. Були колись i такi цiни.

Виявилось, що зупинив

я мiжнародний експрес. Точнiше, не зупинив, а гальмонув, бо зупинятись не можна – з правого боку кабiни прилаштувався шпигун-самописець, i якщо зупинитись, то машинiста спитають – а чому зупинявся? За результатами вiдповiдi або дрюкнуть, або премii зрiжуть, або й виженуть. Це вже залежно вiд причини несанкцiонованоi зупинки, вiд наслiдкiв й вiд того, в якому гуморi начальник депо.

Так от. Цивiлiзацiя зустрiла блудного ii сина (мене, цебто), могутнiм потоком. Ну, може, не могутнiм, але добрячим. Я й не знав, що стiльки народу бажае iхати саме на першiй ранковiй електричцi.

Зiстрибнув на платформу. Той самий дядько подав менi сумку – цього разу вже обережнiше, притримуючись рукою за поручень. Кивнули один одному та й рушили кожен назустрiч власнiй долi.

Не знаю, яка вона була в того дядька, а моя сунула навперейми у виглядi немаленькоi тiтки з сумкою. Тiтка була немаленька в двох вимiрах (висота пiдвела), але жваво компенсувала це виразом на обличчi: «Пру куди хочу, нiкого не бачу!», й енергiйними рухами стегон. Лише в мене на очах вона вiдкинула лiворуч-праворуч десь чотирьох пасажирiв, а п’ятим був я. Точнiше, моя сумка з подаруночком.

– Ойойойой! – залементувала тiтка, спробувавши провернути звичну операцiю. – Чого ви штовхаетесь!

А що ж ви хочете. Двадцять кiлограмiв, ще й купа гострих виступiв. Тут не лише «ойойой», тут i «матьматьмать» закричиш.

Сподiваюсь, ii чоловiк запитав про походження синцiв на стегнах.

Але зараз я сумки з собою не мав, а отже, поштовхи сприймав тiлом.

І хоча тiтки були дрiбнiшi, зате численнiшi.

– Та посуньтеся ж! – одна тiтонька, не задовольнившись фiзичним впливом, додала ще й орального. – Стало посеред дороги й…

Вибачатися я не став, але пару крокiв убiк зробив.

Вчасно.

Вереснули гальма (за останню добу я вже трохи звик до пронизливого верещання), й на тротуар, якраз до кiоску, вискочила яскраво-червона «Тiку». Зупинилась, вдавивши бампер у металевий бiк кiоску, i…

І все? Щось малувато. Якби стояв – перебило б ноги, не бiльше, а це явно не дотягувало до результату, який так реалiстично показував менi Ігор.

Нi, не все.

Голосно трiснуло скло, й чималий кавалок гострим зубом вдарився якраз у капот. Скреготнув – безсило та люто, з жалем, що не людину до металу пришпилив, а дурно згаяв короткий помах свого життя. Жалiбно бренькнув, розсипавшись на дрiбнi шматочки, наче дзеркало троля iз казки про Снiгову королеву.

Машинально я глянув в салон – тiтка-шоферка вчепилася у кермо так, нiби хтось мав намiр або кермо вiдiбрати (назавжди), або тiтку з машини витягти й тут-таки, на капотi, розкласти.

Хто-хто, а ця на водiя-аса, найнятого для того, щоб мене налякати, аж нiяк схожою не була. На Снiгову королеву теж.

Я зiтхнув, кинув газети в урну – за ними одразу метнувся якийсь дядько, не так уже й по-жебрацькому одягнений. Інтелiгент, мабуть. З колишнiх. Грошей вже нема, а потяг до читання усього пiдряд ще лишився. Жалюгiдне видовище! Дивитися було неприемно, тож рушив далi. До кафешки. В якiй, сподiваюсь, вже сидiв Ігор, який, також сподiваюсь, менi багато чого пояснить.

Що ж. Принаймнi перша частина моiх сподiвань виправдалась. Ігор справдi влаштувався за столиком бiля самого краю тераси, й, завваживши мене, помахав складеною газетою.

Ясна рiч, у нiй було про те, що загинуло четверо.

– Доброго ранку! – бадьоро привiтався вiн. – Американо?

Я кивнув, i хлопець-офiцiант теж кивнув, розвернувся, неквапно почовгав до наливайки.

– Як справи? – запитав Ігор. – Маете трохи втомлений вигляд. Не спалося?

Страшенно хотiлося взяти його за барки, стусонути об дерево, перехилити через бильце, мордою якомога ближче до землi, приставити люфу до потилицi, i…

Я зiтхнув. Якщо навiть це все-таки спецоперацiя, то вiн лише виконавець, й тодi всi цi речi дуже бажано проробляти не з ним.

– Але радий бачити вас живим та здоровим, – раптом посерйознiшав Ігор. – Бо, знаете, iнколи такi, як ви, й до ранку не доживають.

– А… – дурнувато запитав я. – А що, я не один такий?

Ігор знов посмiхнувся.

– Ясна рiч, не один, – вiн кивнув й подивився у бiк зниклого офiцiанта. Ворушiння у тих краях не спостерiгалося.

– Лише тут… – вiн на секунду замислився, трохи скривився й уточнив. – Лише зараз… я маю на увазi, у цьому роцi, вас таких було четверо. До першого я не встиг. Другий посмiявся, покрутив бiля скронi пальцем i пiшов. Я сподiвався, що подзвонить наступного ранку, але замiсть того почитав кримiнальну хронiку. Прiзвища там не називають, але з контексту ясно було, про кого мова.

– А… як?

– Ну як, як. Так, як i було в непорушеному майбутньому – зарiзали. Лише на кiлька годин пiзнiше. Про третього розповiсти? Там цiкавiше.

Я кивнув. Офiцiанта не було.

– Вiн мав потонути, – продовжив Ігор. – У Днiпрi, пiд час купання. Попередження сприйняв серйозно, пообiцяв до води й не пiдходити, у човнi не кататись, ванни не приймати. Сказав, кiлька днiв подумае, заразом i перевiрить, чи я не збрехав. А тим часом триматиметься вiд будь-як

i води подалi. Навiть з Киева поiде до родичiв, давно, мовляв, збирався вiдвiдати. У Черкаси.

– І?

– Виявилось, що в Черкасах е такий собi готельчик «Днiпро», а що люди там консервативнi та небагатi, то старенькi мотоцикли «Днiпро» теж у вжитку. Не здивуюсь, якщо там поблизу ще якимось чином був магнiтофон «Днiпро» i вболiвальники з однойменного футбольного клубу. Гадаю також, що якби той дядько примудрився вийти сухим того разу, то на голову йому впала б ракета «Днiпро». Побудована у мiстi Днiпро.

Я гмукнув. Історiя була, звiсно, цiкава, але цiлком iмовiрно, що неправдива. Перевiрити б… У принципi, це нескладно. Запитати в Ігоря точнi дати, пiдняти мiлiцiйнi зведення, взнати адреси, сходити, обережно розпитати когось iз родичiв… пара днiв роботи.

Але якщо все це правда, то цi пара днiв будуть дуже небезпечними.

– У принципi, щось схоже можна знайти у класицi, – просторiкував далi Ігор, ще й каву присьорбував, наче йшлося не про дуже важливi речi. Втiм, для кого як. Може, для нього й геть несуттевi. А для мене – ого-го-го, яка ставка велика.

Ризикнути?

– …одразу згадуеться прислiв’я, навiть не одне. «Вiд долi не втечеш» та «Кому судилося бути повiшеним, той не потоне». Чули? У нашi часи е ще одне, але навряд чи ви його зрозумiете. А ще можна згадати класику – про князя Ігоря, мого, так би мовити, тезку…

Вiн посмiхнувся.

– …та його коня. «Загибель знайдеш вiд коня ти свого», пам’ятаете? І таки ж знайшов. Або притчу про смерть, що зустрiла чоловiка й здивувалася. Чоловiк чкурнув в Басру, а смерть тому й дивувалася, що зустрiч призначена там, а вiн тут. Дивувалась, правда, недовго. Мабуть…

Ігор замислився й пiдвiв очi до неба. Небо свiтилося блiдим сiро-блакитним сяйвом, а сонце десь заховалося. Не найкращий день для того, щоб iхати в Басру, я сказав би. Але якщо все це правда, то мене нiхто не питатиме.

– …мабуть, i ранiше траплялися такi попередження, й люди пробували тiкати вiд долi, але хiба вiд неi втечеш…

– Але чому? – не стримався я. – Як це працюе? Яким чином? Хтось там, нагорi, сидить, дивиться, контролюе – i втручаеться, якщо раптом щось йде не так?

– Ну що ви! – Ігор, мабуть, був трохи шокований. – Хiба у вас досi ще вiрять у того, хто нагорi? У…

Вiн затнувся, пригадуючи.

– …у Саваофа?

– Хто вiрить, хто нi, – я стенув плечима. – Особисто я до релiгiй байдужий. Будуть докази – повiрю, але ходити молитися, поститися i таке iнше – навряд чи буду навiть у цьому випадку. Лiньки.

– Фух, – Ігор зiтхнув, i мабуть-таки, полегшено. Здаеться, це питання i справдi було для нього важливим. Можливо, навiть важливiшим за мое життя.

Нiчого собi рiвняння, атож. На однiй шальцi «Чи iснуе Бог?», на iншiй – «Як менi вижити?». Може, хто стороннiй й вибрав би першу, але ви вже пробачте, вибиратиму я.

– А ще е?

– Хто? – спочатку не зрозумiв Ігор. – Боги? Нi, звiс… а, ви про кандидатiв! Ну, цебто таких, як ви.

Зробив паузу, нiби подумав – казати чи не казати.

– У цьому роцi – лишався ще один. За дивним збiгом опинився досить близько до вас – я маю на увазi часово, звiсно. Якщо ви не погодитесь – що ж, пiду до нього. Точнiше, по нього. Тут i зачекати лишилося зовсiм трохи, пiвтора мiсяцi… Я от думаю – може, спробувати заздалегiдь прийти? Зарано? Але тодi виникае проблема, як довести. Доказам у виглядi газет або новин люди чомусь не вiрять. Я розумiю, що повiрити важко, але все-таки…

Вiн би, мабуть, просторiкував далi, але я поглянув на дорогу, що виднiлася помiж деревами. Автомобiлiв на нiй було значно бiльше, анiж ресторанiв «Днiпро».

– Ігорю!

– …тодi доведеться… Га? Перепрошую. Слухаю вас.

– То як це працюе?

– Гм, – вiн потер скроню. – Це лекцiя приблизно на пiвгодини, i це в дуже-дуже популярнiй формi. Ви певнi, що хотiли б послухати ii просто зараз?

– Чом би й нi? – я стенув лiвим плечем, озирнувся – офiцiант показався на обрii, але судячи з його швидкостi, пiвгодини у нас було.

– Ну, в принципi… – Ігор теж оглянувся, але в iнший бiк. Я трохи напружився – чи не вискочать звiдти якiсь спiльники, абощо – але нi. Просто навiщось озирнувся. Й зiтхнув.

– Ви з теорiею Еверета знайомi? – запитав Ігор. – Тодi пiде легше.

– Зовсiм трохи. Краще все-таки у популярнiй формi.

– Що ж… уявiть собi нитку, – здалеку почав вiн. – Або ще краще – мотузку. Товсту. Зсукану, вiдповiдно, з ниточок. Уявляете?

– Цiлком.

Я справдi уявив. Здавалося, ця мотузка висить поруч зi мною, й дбайливий дядько у червоному каптурi вже зробив на нiй акуратну петельку, а зараз розправляе й збираеться накинути менi на шию. Або й вже накинув i затягуе, або навiть готуеться вибити з-пiд нiг табуретку.

Принаймнi, вiдчуття були саме такi. Й машини iздили неподалiк, сигналили, форкали, дихали бензиновим чадом. Ууууу, порозбивав би!..

– Так от. Кожна ниточка – це окремий Всесвiт. Точнiше, лiнiя часу, по якiй рухаеться цей Всесвiт.

Поруч iз ним, як i в кожнiй поряднiй мотузцi, тягнеться ще багато ниточок. На певних вiдрiзках вони паралельнi, що коротшi вiдрiз

и – то з бiльшою точнiстю паралельнi. Але точнiсть залежить також вiд дистанцii мiж ниточками. Двi нитки, розташованi поруч, паралельнi практично по всiй довжинi; тi, що розташованi на iншому краi мотузки, можуть перебувати пiд кутом одна до одноi. Це i е модель нашого Всесвiту за Х’ю Еверетом. Поки що зрозумiло?

– Цiлком, – я кивнув. Справдi, поки що все просто. Й уявити просто, коли все розжували. А от вигадати… мабуть, i справдi треба мати спецiалiзований теорфiзичний мозок.

– Так от. Можна пiднятись над своею ниточкою, i якщо пощастить при цьому не влипнути в якусь iншу, то ковзнути над тiею ниткою… скажiмо, назад. Можна i вперед, але складнiше.

– Все ще зрозумiло. А далi?

– Далi? – Ігор зiтхнув. – О, далi найцiкавiше. Далi можна спробувати втрутитись.

– Вбити власного дiдуся? – посмiхнувся я. – Наскiльки я розумiю, у еверетiвськiй моделi це призведе до появи новоi нитки, а стара лишиться такою, як i була? Нiяких метеликiв, що впливають на вибори президента, – ну, ви зрозумiли, про що?

– Про Бредберi, – кивнув Ігор. – Як же, як же. Читаймо ще. І Бредберi, i взагалi. І висновки ви робите цiлком вiрнi. Але…

Вiн зробив паузу i раптом нахилився до мене ближче.

– Але знаете що? Еверет не врахував того, що нитки скручено у мотузку. Туго-туго скручено. Й сусiднi нитки не дають нашiй рiднiй обiрватися, а щойно створенiй – дуже вiдхилитися вiд нашоi. І тодi новостворена нами нитка…

– Нами? Чи вами?

Ігор затнувся.

– Про це перегодом, – ухильно вiдповiв по деякiй паузi. – Зараз про нитку. Так от, новостворений потiк реальностi починае впливати на первинну нитку. Не дуже, але впливати. Вiдхиляти ii убiк. Або вгору. Або вниз. Залежно вiд того, з якого боку створена нитка вплелася у мотузку. Ви розумiете, що це означае?

– Що ми таки вплинули на основний потiк реальностi? Незважаючи на всю еверетику?

– Саме так! – вiн посмiхнувся. – Бiдолаха Х’ю крутиться у трунi. Хоча, вибачаюсь, тут, у вас, вiн ще, здаеться, живий. Значить, крутитиметься.

Нагодився офiцiант, так само меланхолiйно поставив на столик чашку з кавою. Ложечки тут у серветки не загортали, й замiсть цукорницi з дозатором на блюдечку лежало двi трубочки цукру. Я висипав одну.

Кришталики розштовхували один одного, намагаючись якнайшвидше втопитися у брунатнiй рiдинi. Мабуть, такий самий вигляд мав би розрiз еверетiвськоi мотузки часу у той момент, коли якийсь негiдник, на кшталт Ігоря, намагаеться втрутитись.

– Але! – Ігор застережно пiдняв ложечку догори. – Самi розумiете, що змiна мае бути дуже незначною. Якщо зробити iстотну – новостворена нитка таки розсуне сусiдiв й пiде своiм шляхом, а первинна – своiм. Майже не змiненим. Саме це явище й назвали iнерцiйнiстю часу. Бо якщо пхнути ледь-ледь – все повернеться майже на свое мiсце, а якщо сильно – то самого вiдкине на щойно створену лiнiю. Все ще цiкаво?

– Дуже, – чесно вiдповiв я. – І з якого ж ви року?

– Не так вже й далеко, – знову почав огинатися вiн. – Бо якщо далеко – то виникае купа бар’ерiв – мовний, психологiчний, культурний. Якби я був рокiв на триста молодший – ми просто не зовсiм розумiли б один одного. І навiть якщо на двiстi.

Вiн знов посмiхнувся.

– Гадаю, можна вважати, що я вiдповiв.

– Справдi.

Я замислився. В головi крутилася цiла буря запитань. Хотiлося вивалити усi одразу, але вихопилося лише стандартне, й, мiж нами кажучи, не дуже розумне. Так питають товариша пiсля вiдпустки десь у египтах.

– І як там у вас?

– По-рiзному, – здвигнув плечем Ігор. – У чомусь краще, в чомусь гiрше. Багато в чому так само. Так само третину життя проводимо в лiжку, а половину вiд того часу, що залишаеться, намагаемось когось у те лiжко затягти.

Я не одразу зрозумiв, що це жарт.

– Так само починаемо ранок з кави, – вiн побовтав свою у чашцi, ковтнув. Скривився, продовжив. – Часом такоi ж на смак.

Вiдставив чашку й кривитися теж перестав.

– Але нумо краще до справи, бо часу не так уже й багато. Якщо ви погодитеся, часу буде трохи бiльше.

– Нумо, – охоче погодився, бо цiкавiсть аж розпирала – «що ж воно за справа у них до мене?». Була навiть бiльшою за цiкавiсть «як воно там у них?». – Нащо ви менi все це розповiли? На що я маю погодитися?

– О, – вiн посерйознiшав. – Як уже було сказано – на роботу. У далеких краях, без можливостi повернення. І з великою ймовiрнiстю загинути.

– Непоганi перспективи, – я теж спробував посмiхнутися, але, мабуть, вийшло не дуже рiвно, i я повернув губи на мiсце. – А як з винагородою?

– А нiяк, – Ігор поставив спорожнiлу чашку на стiл i демонстративно розвiв руками – наче рибалка у традицiйному жестi.

– Ще краще, – все-таки посмiхнувся я, цього разу щиро. Ну хто ж так вербуе? Треба було спочатку…

– Якщо, звiсно, не вважати за нагороду можливiсть прожити ще кiлька десяткiв рокiв. Не стовiдсоткова ймовiрнiсть – я ж казав, що е шанси загинути? – але чимала.

– А якщо нi?

– А якщо нi – то нi, – повторив вiн фразу вуйка з анекдота «якщо загину – прошу вважати мене комунiстом», i, п

ки я думав, чи дожив цей анекдот до iхнiх часiв, а чи це випадковiсть, Ігор добив:

– А якщо нi – то загинете тут вiд машини. Сьогоднi-завтра. Максимум – пiслязавтра. Ну, може, як будете дуже обережним – то через пару днiв. Але це невiдворотно, бо час, знаете… до речi, ви звернули увагу, що на ременi хлопця за сусiднiм столиком бляха у виглядi «форда» моделi «Т»?

Мабуть, я трохи зблiд, або очi розширилися, бо Ігор замахав руками.

– Не хвилюйтесь, того хлопця я контролюю. Про всяк випадок. Але я не бог, – вiн знову розвiв руками, цього разу вибачливо, зовсiм не схоже на попереднiй жест. – Не всемогутнiй. Вiд усього захистити не зможу.

Я обернувся, наче видивляючись меланхолiйного офiцiанта, але крутонув голову трохи далi й ковзнув поглядом у бiк хлопця. Такий собi хлопець. Не сказати, щоб миршавий, але й не Шварценеггер. Пика неголена й щетина бiло-руда. Вигляд задумливий, й погляд як у вагiтноi жiнки – вони, знаете, не перед собою дивляться, а наче всередину – як там дитинка? Й прислухаються. І хлопець нiби прислухався, лiниво цiдячи каву.

На ременi й справдi була пряжка зi стародавнiм фордиком. Колись, у пiдлiтковому вiцi, я теж мав таку, але у вiйськкоматi на медкомiсii вкрали. Натовп великий, усi чужi, а джинси з поясом – це тодi було ой як круто.

Давно це було.

– Чому я? – запитав я, знову вихопивши з вихору запитань якнайневдалiше.

– Не лише ви, – запевнив Ігор. – І не лише з вашого часу. Чому?..

Вiн замислено потер чоло.

– Щоб не дуже штовхнути ниточку. Вихопимо якусь важливу персону – створимо нову лiнiю часу, самi опинимося на нiй, будемо мiняти-мiняти – а наша, первинна, тих змiн не отримае. Вихопимо молодика – а вiн, гад, мав зачати дитину, яка мала народити ще одну, а та, своею чергою, мала стати батьком генiя або просто вiдомоi особи. Або народити ще когось. Або наступити на ногу майбутньому президенту. Не краiни – а фiрми, але й цього достатньо. Доведеться вихоплювати таких, що й так мають загинути.

Було трохи дивно чути «мае загинути» про себе. Дивно, але чомусь зовсiм не лячно, нiби розмова йшла про якусь геть незнайому людину, на яку менi чхати.

– Крiм того, бажано, щоб не було дружини й дiтей, близьких родичiв, друзiв, тiсних стосункiв iз колегами, з сусiдами… взагалi нi з ким. Бо хтозна, як змiниться iхня реакцiя на вашу смерть, якщо вона станеться на день або два пiзнiше. Й хтозна, як на це вiдреагуе нитка – я про нитку часу говорю.

– Зрозумiв.

Все, що вiн казав, було так логiчно, але… ну, не те щоб не вiрилося. Скорiш, у головi не вкладалося.

– Крiм того, нам потрiбнi люди, якi мають хоча б деякi кориснi навички у тiй справi, яку заплановано провернути. Бажано, звiсно, не деякi, а багато, але доводиться брати те, що е. Самi розумiете, з урахуванням всiх обставин кандидатiв не так уже й багато.

– І я – один з них?

Ігор кивнув.

– Не так щоб единий, – негайно опустив вiн мою самооцiнку, що пiдвела була голову. – Цiнний, але в розумних межах. Так що, як раптом скажете «нi» – я подякую, що погодилися придiлити часу, та й пiду собi.

– Логiчно, логiчно… – запитань у головi, однак, не меншало. Я знову вихопив з iхньоi круговертi перше-лiпше. Здаеться, нарештi, вдале. Конкретне.

Спитав.

І от якраз на нього Ігор i не вiдповiв.

– Нi, – твердо сказав вiн. – Що за справа – ви взнаете, лише коли вже не будете належати цiй нитцi часу. Чому? Теж не можу зараз сказати.

Вiн знов посмiхнувся й витяг iз кишенi пiвсотню однiею купюрою. Я чомусь вирiшив, що вона мае бути новенькою, блискучою, аж хрусткою – але нi. Пом’ята й навiть трохи надiрвана.

Офiцiант миттю опинився поруч, нiби кiлька хвилин тому й не повзав равликом помiж столами.

Ігор встав. Я нi.

– Ну, – сказав вiн. – Будемо прощатися? Чи все-таки? До речi, чи не бажаете озирнутися?

Чесно скажу, я люблю повагатися. Маю такий недолiк. Якщо рiшення мае два варiанти – скажiмо, йти за Ігорем або не йти – то я буду думати, аж поки, мабуть, таки не потраплю пiд машину. Якщо, звiсно, його слова все-таки правда. Якщо варiантiв багато – я вiдлущу бiльшiсть, аж поки iх не залишиться два, й пiсля цього таки застрягну. У фразi «чи не бажаете озирнутися» варiантiв теж начебто два – озиратися або нi, але чомусь у цьому випадку я зреагував так, нiби варiант все-таки лише один.

Вчасно.

Хлопець iз фордиком не дивився у наш бiк. Вiн дивився на сонце. Так дивився, нiби збирався забрати його з собою, кудись далеко-далеко забрати. Я не бував у тих краях, але кiлька разiв опинявся на самому кордонi.

Там, кажуть, темно, гаряче, тхне смолою та сiркою.

Саме туди хлопчина з фордиком i зiбрався.

За квиток вiн мав щось великокалiберне, може, й не «магнум», але щось таке. «І де тiльки ховав?..» – промайнула думка. Недоречна. Недоречна й невчасна думка, бо хлопчина якраз приставив дуло собi до лоба й почав натискати. Клацнув, пiднiмаючись, курок.

«Не мiг, дурень, звести! Он як туго iде…» – промайнула ще одна, ще недоречнiша. Ну яке менi дiло, туго йому чи нi…

Люфу було скеровано та

, що якби голова хлопця була прозора, я мiг би зазирнути у дуло.

– Агов! – гукнув я, сам не знаючи, для чого. – Хлопче! Повернись трохи вбiк, бо забризкаеш!

Самогубця здригнувся й наче прокинувся. Рвучко опустив руку, зиркнув туди-сюди, невловимим рухом пхнув револьвер пiд куртку – он, значить, де вiн ховався.

Передумав.

Бувае.

А що ж ви хочете. Вiйна тривае не перший рiк, багато хто не витримуе i хоче вийти з неi бодай куди-небудь. Дякувати тiй же вiйнi, iнструментiв для такого способу втечi вдосталь. Цiна на АКС вже за двiстi доларiв впала й зупинятися не збираеться.

Так що бувае.

Люди навколо… таке враження, нiби нiхто й не помiтив. Та й справдi – кругом було на що подивитися, а хлопець став якраз так, що проти сонця й не видно.

Я озирнувся на Ігоря, той стенув плечима – мовляв, я ж попереджав.

– Згоден, – я рiшуче вилив у горлянку залишки кави. – Ведiть.

– Пiшли, – охоче погодився Ігор й негайно пiднявся.

– Що, отак просто? – в менi знову прокинулась недовiрливiсть. – Отак одразу? Не треба анi угоди кров’ю пiдписувати, анi тиждень поститися, анi курс пiдготовки проходити?

– Та воно б i бажано, – чи то насмiхаючись, а чи й справдi серйозно промовив мiй провiдник й одразу уточнив. – Я про курс пiдготовки, звичайно, а не про угоди з постами. Але кожна хвилина тут для вас смертельно небезпечна. А заразом i для мене, бо автомобiль, знаете, це вам не цеглина на голову. Це така штука, що може й стороннiх зачепити.

Я старанно запхав недовiрливiсть якнайдалi й рушив слiдом.

Нi, звичайно, до кiнця вона не замовкла. Вона у мене нiколи не замовкае. Зроду такий, i комунiстична пропаганда у пiонерському вiцi – мовляв, людина людинi друг, товариш i брат – не змогла ii витравити. Трохи попсувала, атож – бо дивно було спостерiгати, як друзi, товаришi й брати один одному пiдлянки роблять, морди б’ють та нах посилають. Класу до третього мав з цього приводу когнiтивний дисонанс, як значно пiзнiше обiзвали таке явище психологи. Потiм забив на всю пропаганду, i вже у комсомольському вiцi на плакати позирав з посмiшкою, а коли доводилося кричати гасла – подумки додавав закiнчення.

«Хай живе Велика Радянська Соцiалiстична Революцiя!.. чорти б ii мордували».

Або якось так. Якщо мова про якогось iз вождiв – то, зазвичай, додаток був фiзiологiчного напрямку.

Початок дев’яностих остаточно витравив рештки пiонерського виховання, а недовiрливостi потрафив, так що зараз я б навiть святому Петру не повiрив, якби вiн люб’язно розчинив передi мною дверi вiдомо куди. Обов’язково або гранату спершу пожбурив би, або хоча б придивився з-за рогу, якщо немае гранати.

На щастя, цей шлях навряд чи колись передi мною розкриеться. Що ж до альтернативного – то, сподiваюсь все-таки, що кожному даеться по вiрi його, й через певний термiн на мене чекае повне й безболiсне небуття.

Хоча, звiсно, й тут сумнiваюся. Не довiряю на сто вiдсоткiв анi натхненним пропагандистам життя пiсля смертi, анi так само твердим переконанцям гниття пiсля того ж самого.

Отож, коли Ігор рушив вперед, я прилаштувався за спиною. Готовий як до того, що все, ним сказане – щира правда, й десь у лiсi заховано Машину Часу з механiчним лiчильником днiв, мiсяцiв, рокiв i тисячолiть, а також важелями, оздобленими слоновою кiсткою; так i до iнших варiантiв.

Наприклад, що Ігор розвернеться, покаже рукою на кущi й заiрже дурнувато: он, мовляв, там прихована камера, я вас вiтаю, з вас посмiялися.

Або на глухiй безлюднiй стежцi з кущiв вийдуть ще трое i скажуть…

– Стоп! – сказав я несподiвано сам для себе, й слiд вiддати належне, Ігор зупинився, як наче гальма спрацювали. Навiть черевика на землю не опустив – так i залишився стояти однонiж, нiби лелека в холодному озерi.

– Прошу? – постоявши так з секунду, Ігор таки опустив ногу й розвернувся до мене.

– Менi треба додому, – пояснив я. – І потiм ще в одне мiсце.

– Навiщо? – Ігор пiдняв лiву брову. – Якiсь справи? Чи мають вони хоч якесь значення? Ви сюди не повернетесь. Якщо комусь виннi грошi – то нехай кредитор згадуе вас незлим тихим словом, бо вiн би iх у будь-якому випадку не отримав. Якщо виннi вам, то вони теж вам не знадобляться. Кохана? Для неi ви теж повиннi були зникнути ще учора вранцi.

– Кiшка, – пояснив я. – У мене кiшка лишилася. Їй же не поясниш, коли я мав зникнути.

Якусь мить Ігор дивився на мене з дивним виразом на обличчi – чи то як на рiдкiсного придурка, чи то навпаки, з повагою. Потiм знизав плечима.

– Що ж, – вiн знову розвернувся у бiк кафешки. – Я зачекаю. Скiльки вам часу потрiбно?

– Якщо все нормально – то зо три години. Якщо раптом щось пiде не так…

Ігор ще раз ворухнув лiвим плечем. Подумав. Звiв очi до неба, як наче порахував щось.

– Що ж… – пробурмотiв наче сам до себе, потiм все-таки пояснив:

– Вiкно вмикаеться перiодично. До наступного увiмкнення чотири години, а мiсце появи прецесуе, цебто… е-е-е… рухаеться. Не по прямiй, а…

– Я знаю, що таке прецесiя, – менi стало трохи образливо, але Ігор вдав, що цьог

не помiтив.

– Чудово, – сказав вiн нейтральним тоном. – Отже, маемо чотири години. Посиджу десь тут. Не встигнете – дзвонiть… якщо зможете вижити.

– Гаразд, – непривiтно буркнув я (а хто зрадiв би вiд такого напуття?) i швидким кроком рушив туди, звiдки прийшов.

Звiдки йшов, маючи за основний варiант взяти Ігоря за барки, стусонути об дерево й витрусити з нього правду.

Роздiл 3

Чорно-бiла кицька Томка

Чоловiк – агресивна iстота. Боротися з цим можна, а от побороти навряд чи. І змагальна. Мiряемось ми, чоловiки, всiм, що можна розiгнати до якоiсь швидкостi, пiдняти над головою, начепити на руку, покласти в кишеню i навiть дiстати зi штанiв. А що вже фiзичною силою та бойовими навичками – то це у нас просто в кровi.

І тодi, i згодом я багато разiв прикидав – чи вийшло б у мене постукати Ігорем об дерево, а чи нi? Хтозна, хтозна…

Бачив я, як вiн рухаеться, той Ігор – наче й недбало ноги переставляе, однак ходу мае котячу. Навмисне не скра-даеться, але ноги ставить м’яко й водночас впевнено. Анi спiткнеться, анi зачепиться. Та й завмер, коли я гукнув «Стоп!», завмер, нiби довго й наполегливо тренувався. Не стопатись, звiсно, а взагалi будь-що робити по командi, не замислюючись. Якщо «Стоп!» – зупинитись, якщо «Лягай!» – упасти, якщо «Вогонь!» – натиснути спусковий гачок, чи що там у них замiсть спускових гачкiв – ментальне управлiння чи ще якась футуристична зараза?..

Так що хтозна, чи поталанило б менi постукати Ігорем об дерево, а чи навпаки, довелось би мiряти його твердiсть власною головою.

Я вже на дев’яносто вiдсоткiв був певен, що Ігор не бреше, й стирчати менi тут, у роцi двi тисячi шiстнадцятому вiд НХ, лишилось кiлька годин, й по iдеi, мав би надихатися перед смертю, надивитися на осоружнi автомобiлi, ковтнути бензинового чаду, послухати безупинний гамiр… але нi. Думав про всякi дурницi.

Не смiйтеся. Кажуть, зеки, коли виходять пiсля довгого термiну, теж ностальгiчно озираються через плече. Й з вiдряджень у дикi краi, де малярiя, сонце та СНІД, а також брунатнопикi чорнобородi аборигени, такi люб’язнi вдень на базарi й такi злi в темрявi, та ще й з РПГ на плечi – так от, навiть звiдти люди теж повертаються з певним смутком в очах. Звикають. І навiть коли я зав’язав, нарештi, з дурницями, то дурницi ще довго снилися, i це, я вам скажу, не кошмари були.

Точнiше, не лише кошмари.

Зараз менi хотiлося запам’ятати усе навколо, схопити, взяти з собою – але думалося про всяку дурню. От коли вирушимо, тодi, мабуть…

Виключно з цiею метою я вийшов на зупинку ранiше й пройшовся манiвцями, через провулочок помiж гаражами. Такий вузький та зигзагоподiбний, що його з траси й не видно. Лише тi знають, хто тут живе, та й то, мабуть, не всi. Ну ще, може, дiльничний iнспектор…

Думка про iнспектора не з печi впала, й не просто так промайнула. З-за рогу останнього гаража стирчала корма УАЗика, та не простого, а з гратками на задньому вiконцi. Й притерто його було аж до самого гаража, так, щоб з боку моеi хатки важкувато було б побачити, а от пасажировi УАЗика – навпаки. Особливо, якщо вiн мав бiнокль… а вiн мав. І поглядав не куди-небудь, а якраз у бiк моеi оселi.

Шофер не поглядав, але й не вийшов з машини по цигарки, не стовбичив поруч i навiть не куняв на рулi, а гортав щось маленьке. Формату не «Плейбоя», а, скорiше, блокнотика з орiентуваннями.

Й коли вже iх на планшети переведуть…

Одразу ж по цiй, прямо скажемо, не найрозумнiшiй думцi, слiдом ляпнула ще одна, вже актуальнiша – оперативники були на машинi, що, у разi довiри Ігоревим словам, автоматично пiдвищуе небезпеку вдвiчi. Або й втричi. Або й вдесятеро, бо як тут помiряеш?

Отакi зигзаги долi.

Я негайно здав назад, за рiг. Цей закуток помiж гаражами активно використовувався. Дурнуватий голова мiсцевоi влади посварився iз комунальниками, в результатi контейнери для смiття з вулиць зникли. Негайно пiсля цього в мiсцевiй пiдтирачцi з’явилась стаття про тверду хазяйську руку. От, мовляв, йдеш вулицею – а вона чиста! Не те, що у центрi мiста. А все чому? Бо Хазяiн!

Паскуда вiн, а не хазяiн, я вам скажу.

На сайтi тiеi пiдтирачки спочатку коменти терли, а потiм взагалi закрили можливiсть коментувати.

А може, не такий вже й дурнуватий. Бо замiсть контейнерiв вулицями почала iздити машина, i раз на тиждень забирати виставлене смiття. За грошi, й здогадайтесь, чия фiрма отримала пiдряд на цю роботу?

Якось, забрiвши до мiсцевого ЖЕКу, я запитав – а iм ця новацiя як, на краще? А звiсно ж! – вiдповiли менi. – Ранiше ми вивозили стiльки-то кубометрiв смiття на тиждень, а зараз – удвiчi менше! Це ж яка економiя!

Я покивав, а потiм порадив зайти у лiс i подивитися на ту економiю. Мiсцевi жителi розподiляли ii лiсом кластерно – цебто, хтось один, не дочекавшись машини, виносив тижневу дозу у лiс, а сусiди, бачачи таку справу, теж брали участь. На те ж саме мiсце. За мiсяць виростала чимала купа. Лiсники негайно переробили таблички «Бережiть лiс вiд пожежi!» на «…вiд смiття!», але це вiд пожеж не

опомагало, а вiд смiття й поготiв.

Єдиний, хто зрадiв тим реформам, – мiсцевi собаки. Пiд те, щоб у контейнери лазити, собачi лапи не дуже заточенi, а от розiрвати мiшок, що лежить на асфальтi – то залюбки. Кмiтливi мешканцi почали чiпляти мiшки на дерева, й тi плоди зрiли, бувало, по кiлька днiв.

Не вулиця, а краса!

Отож i мiй закуток використали для цiеi ж мети. Хтось почав, а сусiди продовжили. А п’янички та наркомани вирiшили, що лайно носити додому не обов’язково, краще його просто тут залишити.

Ну й назалишали, аж очi рiже!

Не надихало це мiсце на жоднi роздуми, хотiлося залишити його якомога скорiш. Це менi як наче пiдказка була, а я, дурень, не скористався. Не залишив.

Брязнули дверцята, й за рогом почулися впевненi кроки. П’янички та наркомани так не ходять. Так ходить людина, яка твердо знае, що за порушення громадського порядку у виглядi справляння малоi потреби на вулицi iй нiчого не буде.

Бо хто встереже сторожiв?

Оперативник вийшов з-за рогу вже iз наполовину розстебнутим зипером.

Лише це, мабуть, мене i порятувало. Замiсть того, щоб вихопити з кобури пiстолет, вiн почав застiбатись. Бiльш того, з якогось дива ступив крок уперед, так, що напарник у машинi не мiг його бачити.

Що ж, вибач, чоловiче. Я знаю, що ти не винен, але мое життя для мене важливiше за твою роботу.

Я вдарив гуманно – не по головi, а боковим краем ступнi у сплетiння. Дядько коротко хакнув i хотiв впасти назад, але передумав, скрутився в бублик, i вже у такому виглядi лiг якраз на те мiсце, де стояв.

Пощастило. Не побачив його напарник. Вже й не побачить.

Я схопив копа попiд руки й вiдтяг трохи далi у закуток. Дядько ледь ворушився й похрипував. Нiчого страшного. Якщо серце не хворе, то за десять хвилин оговтаеться. Але пiстолета, ще раз вибач, я заберу.

І кайданки теж. Нащо тобi, дядьку, тепер кайданки? Й блокнотика з орiентуванням, якщо ти не полiнувався записати або й роздрукiвку туди запхав. І ксиву теж. А от ручку залишу. Вона тобi знадобиться. Знаеш, скiльки будеш тепер вiдписуватись?

Дядько, мабуть, знав, бо поки я його кантував, обшукуючи, то болiсно мукав, нiби сказати щось намагався, а коли, нарештi, покинув – то дивився на мене з такою мукою в очах, що хоч добивай.

А от цього не робитиму. Нащо? Вiн же менi не ворог. Вiн чесно ловить убивцю.

Було б непогано розпитати, як це вони так швидко на мене вийшли, але, в принципi, й так все ясно, а подробицi малоцiкавi. Яка рiзниця, хто саме з сусiдiв здав? Чи один хтось, чи декiлька? Все одно менi з ними бiльше не вiтатися, доброго здоров’ячка не бажати, за погоду не теревенити.

Якщо навiть я й повернусь, то дуууууже нескоро. У будь-якому iз варiантiв.

– Миколо, ну ти там скоро? – почулося з-за рогу. – Бо щось i менi захотiлося.

У напiвпримружених очах полоняника щось промайнуло – чи то надiя, чи то навпаки, страх за напарника. Я зиркнув на рiг й знову стрибнув очима на Миколу.

– Не… – видихнув вiн крiзь бiль.

Молодець. Швидко оговтався. Поважаю. Велику силу волi треба мати, щоб задихаючись, хапаючи ротом повiтря, крiзь темряву в очах й напiвпритомний стан пробувати щось сказати. Що ти, дядьку, вiд мене хочеш? Не стрiляти? Та звiсно, ж не буду.

– Не… будь… дурнем… зда… вай… ся.

Ще бiльш молодець. Не проситься, а робить свою роботу. Навiть пiд дулом пiстолета.

Про всяк випадок я пересмикнув замок. Не ривком, як належить, а обережно, притримуючи обома пальцями, щоб не дуже голосно клацало.

З пiстолета вилетiв i, радiсно крутнувшись у повiтрi, полетiв на стежку тьмяно-блискучий зеленуватий набiй.

Ого.

У мiлiцiонера в очах з’явилося щось нове – тоскне й невеселе. Але не розпачливе. Такий проситись не буде.

Серйозний дядько. Навiть перевiряльникiв не боiться, патрон у дулi тягае. Й, мабуть, готовий використати, й зовсiм не для того, щоб пальнути у небо. Там i без нього багато дiрок. Навiть озоновi, бувае, трапляються.

– Миколо! – почулося з-за рогу, вже iншим тоном. – З тобою там все гаразд?

Й дверцята брязнули.

Я пiдхопився назустрiч, i тут полоняник примудрився ще трохи збiльшити мою до нього повагу – смикнувся й спробував пiдбити мене ногою.

Значить, не за себе злякався. За напарника.

Молодець.

Але, звiсно, нiчого з цього дiла не вийшло. Не може людина через пiвхвилини опiсля копняка у сплетiння легко вимахувати ногами.

Я легко вiдбив ногу й ступив крок до рогу. Зустрiчати.

Зустрiв.

Чолов’яга, що я бачив його за кермом, був трохи стривожений, а тому руку мав не на гульфику, а на кобурi. Бiльш того, навiть розстебнути ii встиг. Але не бiльше.

А от якби оперативку носив, а не старий-добрий уставний радянський зразок – може б, i встиг якось вихопити.

– Анi руш, – неголосно сказав я, ворухнувши люфою.

Слiд вiддати належне – i цей теж не впав у панiку, не розгубився, тiкати не кинувся.

– Гаразд, – кивнув вiн i з жалем в очах прибрав руку з кобури. – Як там Микола? Дозволиш йому допомогти?

Теж молодець.

– В порядку. Трохи забився. Жити буде, не скалiч

ний. Допомоги не потребуе.

– Дай я хоч погляну.

Я на мить завагався, й дядько рiшуче зробив пiвкроку вперед.

– Стiй, – так само неголосно сказав я. – Ще рух – стрiлятиму. Миколо, скажи товаришу, що ти в порядку.

– Я… – видушив той. – Гаразд.

Другий мiлiцiонер кивнув й пiдходити ближче не пробував. Натомiсть пустив у хiд язика.

– Чоловiче, – якось по-доброму, по-товариському навiть, почав вiн. – Ну що ти робиш? Все одно ж пiймають. Здайся, напишемо тобi явку… цигарку будеш?

Вiн мало не ковзнув недбалим рухом у нагрудну кишеню, потiм удав, нiби схаменувся, й прокоментував:

– Я зараз цигарки дiстану, добре? Повiльно розстiбую, дiстаю…

З кишенi й справдi показалася сигаретна пачка – щось вiтчизняне, з синiм колом бiля назви. Мiлiцiонер стукнув пачкою об долоню, з отвору висунулося одразу двi сигарети. Без фiльтру? Дивно. А пачка наче пристойна, не з дешевих, i фольга визирае…

Вiн схопив одну, перекинув – виявилось, що фiльтр таки е, просто дядько чи то пачку догори дригом вiдкрив, чи то…

– Стiй! – вже голоснiше сказав я. – До стiни. Долонi на стiну. Й замовкни. Ще слово – й стрiлятиму.

Дядько знизав плечима й слухняно пiдпер сiру гаражну стiну. Надiйно пiдпер. Вона б i так протягом найближчих десяткiв рокiв не впала, але з такою пiдпоркою – то й столiття б простояла. Дуже надiйний дядько.

Я ковзнув йому за спину й щосили загатив рукiв’ям трохи нижче макiвки.

Вийшло так, як i задумав – череп витримав, дядько нi. Не впав – але акуратно сповз по стiнi. Мовчки.

Такого удару навiть супермен не витримав би. Навiть тренований. Навiть досвiдчений. Навiть ветеран, який не лiнуеться цигарки в пачцi перекидати фiльтром донизу.

Знаю я, де випрацьовуеться така звичка. В яких широтах та у яких умовах. Там, де взимку тепло, а влiтку жарко, води мало, а ту, яка е, краще в рота не брати. Й взагалi, тягнути до рота будь-що – дуже небажано, бо дизентерiя. Й цiлуватись не варто – анi з вождем, чи то пак, польовим командиром, анi з красунькою, якою ввiчливi тубiльцi пригощають шановного гостя. Або присипляють цього ж таки гостя пильнiсть.

Був, звiсно, шанс, що насправдi дядько перекидав цигарки з якоiсь iншоi причини, але не в моему станi ризикувати.

Цей також мав пiстолет у кобурi – у солiднiй радянськiй закритiй кобурi, але, крiм «макарова», ще носив крихiтний «зауер» в оперативцi пiд пахвою. Крихiтний, звiсно, як на його або на мою ручку; а от для людини нормальноi статури – якраз те, що треба. А для дiвчини, то мiг би й завеликим виявитись.

У будь-якому випадку дiрка з нього була б не менш болючою, анiж iз «макарова». Або й неболючою зовсiм – бо, кажуть, якщо влучае у голову, то свiдомiсть гасне швидше, анiж больовий сигнал досягае командного центру, чи як вiн там у нас зветься.

Крихiтний пiстолетик, та злий. І абсолютно неуставний, незаконний, несанкцiонований, i так далi.

Будь-який конспiролог на моему мiсцi негайно придумав би гарну версiю – що полювання йде персонально на мене. Що клятий Ігор – де вiн, гад, взявся на мою голову? – це лише одна з ниточок, за якi мене смикають, або з важiльцiв, якими мене натискають. Що цi двое полiцейських, принаймнi один з яких ветеран, що побував у гарячих точках, причому гарячих у всiх розумiннях – вiд клiмату до вiйськово-полiтичноi обстановки – так от, що вони теж пiдставнi. Й комбiнацiя з автомобiлями пiдставна, й отi трое придуркiв учора ввечерi теж, просто керiвники операцii трохи не розрахували, й ситуацiя вийшла з-пiд контролю.

І знаете що? Цiлком може бути.

Але може й не бути.

Цiлком може статися, що Ігор псих i втягнув мене лише у своi хворобливi фантазii, а не щось iстотнiше. Що вчорашня ситуацiя – малоймовiрний, але все-таки лише збiг, бо таких розборок «у нас на районi» кожен вечiр по кiлька штук. Що копи справжнi, просто непоганi професiонали, а що принаймнi один з них ветеран – ну так розвелося нас, ветеранiв… Цiкавi часи настали, по ветеранство далеко не треба iхати. Неподалiк його роздають, одразу в двох областях. Не те що в старi добрi часи, коли голова Верховноi ради змушений був летiти у Боснiю, нагороди миротворцям роздати – всього лишень щоби ксиву отримати.

Учасник бойових дiй, ага. Теж ветеран. По-своему.

Малувато iнформацii для аналiзу, ох, малувато.

Спитати б…

«Ветерана» певний час нi про що не спитаеш, а Микола закляк й лише похмуро зиркав то на мене, то в бiк напарника.

Можна й спитати. Якщо правильно питати, а також мати час та натхнення, то вiдповiсть. На будь-якi запитання. Причому ствердно. Навiть якщо запитати, чи не вiн, бува, завалив у двi тисячi першому тi два хмарочоси.

Одна проблема – перевiрити його вiдповiдi немае жодноi можливостi. Анi найменшоi. А тому користi менi з його вiдповiдей теж не буде.

Я визирнув iз-за рогу. Бiля машини жодного руху не спостерiгалося, лише потрiскувала радiостанцiя. Хай потрiскуе. Поки кнопочку «T» не натиснеш, бiля неi можна хоч «Енеiду» декламувати – нiхто з того боку не чутиме. Якщо, звiсно, ця модель не мае режиму… ану, ану…

Не мае. Ну й добре. А то б довелося розбити.

Мобiли! А, чорт…

Поки я повернувся за рiг, перший мiлiцiонер вже наполовину витяг мобiлу. Побачивши мене, негайно пхнув назад i скрутився – мабуть, вирiшив, що зараз йому ще дiстанеться.

Помилився.

Я схопив дядька за плече, смикнув назад, витяг мобiлу й щосили пожбурив об гараж. Об нього перiодично били пляшки; iнколи склянки, час вiд часу жбурляли шприцi, наче дартси. Колись приклали когось головою – самого дiйства я не бачив, але слiд на стiнi був дуже вже характерний. А тепер от дiсталося бiдолашнiй спорудi й мобiлою.

Таким дорогим предметом, мабуть, ще жодного разу не дiставалося.

«Ветеран» i тут вiдзначився – мав двi мобiли. Але то вже не така рiдкiсть, як два пiстолети.

А далi що?

Я потер пiдборiддя. Мабуть, в очах щось промайнуло, бо притомний мiлiцiонер затурбувався – ворухнувся, пiдтягуючи ноги, та й вираз на обличчi змiнився…

Нi, мочити не варто. Хлопцi просто роблять свою роботу й непогано роблять. Трохи схибили, але з ким не бувае.

Я присiв поруч.

– Ну, – сказав. – Розповiдай, де ще засiдки.

Той помовчав, i я ворухнув пiстолетом. Допомогло.

– Одна в хатi, – неохоче видав полоняник. – І ще одна в сусiдiв, через паркан.

Це могла бути правда, але могла бути й брехня. Могла бути напiвправда, й насправдi засiдок чотири; а могла бути правда на двi третини, i не згадав вiн лише ще одну засiдку. Це могло навiть бути правдою на одну десяту, й насправдi у кожнiй хатi мiг сидiти снайпер, а в будинку навпроти мiг бути розгорнутий оперативний штаб. Це могло бути що завгодно, i дурнем би я був, якби справдi поперся перевiряти.

Не попрусь.

Я коротко замахнувся i дав по головi й цьому. Вiн смикнувся й сам собi нашкодив – удар прийшовся навскоси, й свiдомiсть не вiдлетiла. Натомiсть в очах з’явилось – ви не повiрите! – справжне, серйозне таке полегшення!

Дядько зрозумiв, що вбивати його не будуть.

Я посмiхнувся й додав. Цього разу вийшло значно краще. Цебто, для мене краще, а для полоняника гiрше. Але в будь-якому випадку тимчасова безтямнiсть краща за остаточну. Навiть якщо супроводжуеться мозкотрусом якогось там ступеня.

Але як же менi дiстатися цiлi?

Я шаснув до машини й обережно – не вистачало ще справдити Ігореве пророцтво самостiйно! – дуже обережно, нiчого не зачепивши, витяг з улоговини помiж сидiннями бiнокль. Непоганий, до речi. Не «Карл Цейс», а звичайний арсеналiвський, та все одно непоганий. Не театральна iграшка.

Хлопцi вдало обрали мiсце – хатка моя була як на долонi. Цвiли й колихалися на вiтру схожi на великих джмелiв чорнобривцi, кивали п’ятачками декоративнi соняхи. Ворушилося листя на вишнях, а на колоноподiбнiй яблуньцi, що я посадив минулого року, зрiв перший урожай. Хай навiть у виглядi одного-единого яблучка, але це було мое яблуко.

Шкода, скуштувати не зможу.

Понад клумбою розлiгся стовбур аличi. Стареньке вже було дерево, але рости б iй i рости, аж раптом цiеi весни засохла. Хтозна, чого. Спиляв, аби не стовбичила, й цiле лiто довго поливав пеньок – аж раптом вилiзе iз корiння новий пагiнець? Не вилiз. Значить, не завжди вилазить. Що ж, i люди не завжди повертаються з довгих мандрiвок. А iнколи iдуть i знають, що повернутися вже не зможуть.

Зi мною, щоправда, такого жодного разу ще не було. Завжди iхав – i вiрив, що повернуся. Що пройдуся вишневим садом, квiтами помилуюсь, хрущiв послухаю, в гамацi поваляюсь, а на пузi розляжеться кiшка й неголосно муркотiтиме.

Й алича згоди5лася би. Навiть повалена. На фруктових деревах шашлик кращий виходить. Поринула би в небо сивим пахучим димком, розвiялася дрiбним попелом, осiла б дощами й вiдродилася. Може, не в нас i не аличею, може, баобабом у саванi, може, водоростями у Карибському морi, але вiдродилася би.

Та не горiти вже iй у мангалi. Так, мабуть, i зогние пiд дощами-снiгами, припаде листям-пилом i врештi-решт опиниться пiд землею. Не заслужила вона на таке поховання, але тут я нiчого вже не вдiю.

Але поки що на поваленiй аличi сидiла моя кiшка й мирно вмивалася, забувши навiть озиратися час вiд часу – чи залiз у двiр чужий пес або кiт.

Звикла, що я завжди поруч i завжди допоможу.

Хто б оце менi допомiг…

На цiй думцi мене раптом аж перехнябило, як крутосхильний трактор на пагорбi. Такий, знаете, що в нього колеса пiднiмаються-опускаються, а кабiна все одно горизонтальна. Їде вiн схилом, плуга тягне, одне колесо в тракториста вище голови, друге нижче пояса, а вiн сидить i посмiхаеться.

Насправдi, звiсно, не так. Це конструктори гадали, що трактористи будуть так iздити, й встановили обмеження – мовляв, схил мае бути лише до стiлькох-то градусiв. Тодi й кабiна горизонтально висiтиме, й трактор не перекинеться.

Але ж не знали вони бравих сiльських трактористiв. «Геть обмеження!» сказали вони й почали один перед одним рекорди ставити. Той десятиградусний пагорб зорав, а цей – дванадцяти. Наступного року цей видерся на чотирнадцять, а той, щоб одразу рекорд поставити, пiдкорив двадцятку. Наступного року гон

тва скiнчилася – один таки перекинувся, а другий сказав «…ав я таку роботу!» й подався у мiсто.

Ех, чому я свого часу так не сказав про роботу!..

Так от, опiсля того, як мене перехнябило, я знову полiз до машини, витяг аптечку, знайшов у нiй пляшечку нашатирю й тицьнув пiд нiс. Не собi, ясна рiч. А тому самому дядьковi, якого так старанно перед тим приводив у непритомний стан.

Допомогло.

Пiддослiдний очима моргнув, носом крутнув, мордою чхнув. Але не сказав анi слова. Мовляв, тобi треба – ти й кажи.

І я сказав. Пояснив, докладно пояснив, що я вiд нього хочу i як це краще виконувати. Навiв аргументи, причому один з них навiв у буквальному сенсi – просто в лоба.

Дядько зачудувався, тоскно поглянув у бiк машини, але заперечувати не став. Встав, похитався трохи, сплюнув. Взяв у руки портативну рацiю, натис кнопку. Вирушив. А я витяг навушник радiостанцii й почав слухати.

– Третiй, третiй… – забурмотiло в мене у вусi. – Ти куди? Миколо, ти що, здурiв? Прийом.

– Сам ти, перший, здурiв, – лiниво вiдгукнувся навушник голосом мого полоняника. – Дивись, не пальни з переляку, прийом.

– Третiй, ти куди? – не вiдчiплявся голос. Судячи з iнтонацiй, великим начальником невiдомий менi «перший» не був. Можливо, призначили керiвником засiдки, але не бiльше. Тому навiть як i захочеться йому покомандувати, то багато не накомандуе. Сьогоднi вiн старший, завтра Микола. Сьогоднi ти Миколу примусиш «струнко!» стовбичити, завтра вiн тебе. Й обидва це знають, тому команди «Третiй, повернися на мiсце!» не буде. Раз iде «третiй» – значить, так треба. Єдине що – поцiкавитися варто, куди вiн поперся, й чому.

«Третьому» не завадило б i вiдповiсти, але вiн мовчав, i це менi не подобалося.

– Третiй, куди зiбрався, хай тобi чорт! – вже геть роздратовано прогарчав навушник, й Микола, нарештi, зволив вiдповiсти.

– В гостi до тебе, – не дуже привiтно гарикнув i вiн. – Цiкаве дещо побачив.

З цими словами вiн якраз пiдiйшов до мого паркану й акуратно вiдчинив хвiрточку.

– А якщо раптом об’ект тебе побачить? – спробував аргументувати «перший».

– Не побачить, – вiдмахнувся Микола.

– Ну… – рацiя так наче замилилась. – Дивись. Сподiваюсь, не помилишся.

Дуже хотiлося заспокоiти першого й сказати, що все гаразд – не помиляеться Микола, а бреше, i об’ект якраз роздивляеться весь театр у бiнокль. Не театральний.

Микола пройшов крiзь чагарники. Це був небезпечний момент, бо на мить вiн таки зник з мого поля зору, й тут могли бути нюанси. Якщо товариш йому менш дорогий, анiж я гадаю, то зараз Микола кинеться на землю й заволае у рацiю: «Вiн напав на засiдку! Вiн там, у машинi! Вогонь!». Товариша я, звiсно, встигну пристрелити, але хiба менi з того легше буде?

Нi. Микола пройшов кущi, анi на мить не замислившись над такою можливiстю.

Молодець.

А от за десяток крокiв стишив ходу й…

Я напружився. Перший, мабуть, теж; а сам Микола за цей час навряд чи й на секунду розслабився.

…й обережно простягнув руки до кицьки.

Та довiрливо пiдняла мордочку – мовляв, i я рада тебе бачити. Їсти не даси, знаю, але якщо захочеш погладити, то будь ласка. Я й спинку вигну, й хвостика задеру.

Микола й справдi кiшку погладив, а потiм взяв попiд черево, посадив на руки й рушив назад.

– Миколо, ти що, здурiв? – зовсiм уже сторопiлим голосом сказав навушник. – Ти що, справдi по кiшку приходив? Прийом.

– Не по кiшку, – задоволеним тоном вiдповiв Микола. – А по нашийник.

– Нашийник? – вмить змiнив iнтонацiю «перший». – А що в ньому? Прийом.

– В ньому – нiчого, – насмiшкувато буркнув мiй посланець. А от на ньому…

– Телефон! – радiсно бовкнув навушник. – Хай тобi чорт… а як ти помiтив?

– І я не помiтив, – повчально сказав Микола. – Я подумав.

– Ну, молодець, молодець… – iнтонацiя «першого» була, однак, не захоплена, а скорiш, дуже заздрiсна. – Хоча… хвилинку! Ми ж телефон вже знаемо! Й вiн не в мережi. Нащо вiн тобi? Чи то не той телефон?

Оце був ще один небезпечний момент, i я його (ганьба!) не продумав. Лишалося сподiватися на Миколу.

– Може, й той, – не дуже уважно вiдповiв мiлiцiонер. – А може, й не той. Зараз будемо розбиратись…

Останне вiн сказав вже за рогом, за пару крокiв вiд засiдки – тепер вже не iхньоi, а моеi. А потiм звернувся й до мене.

– Ну, – сказав вiн похмуро. – Принiс.

– Молодець, – щиро сказав я. – Випускай в салон.

Кицька, опинившись на крiслi, здивовано нявкнула й негайно почала обнюхувати нову мiсцевiсть. Мабуть, не дуже сподобалася, бо форкнула, стала на заднi лапки й тицьнулася мордочкою у вiкно – мовляв, а вихiд тут е?

Виходу поки що не було.

– До стiни, – сказав я, причинивши за собою дверцята.

Мiлiцiонер понуро розвернувся потилицею.

– Слухай, – раптом сказав вiн. – Не бий. У мене й так два струси було, а тепер може й третiй. Скуй кайданками, кляп устроми. А ще краще…

Вiн не договорив, бо я таки вдарив. А потiм скував кайданками й устромив у рота тугенько зiжмаканий кляп.

Як не дивно, зворотний шлях обiйшовся без жодних пригод.

Може, тому, що я завбачливо вибирав транспорт – зупинив не маршрутку, а солiдний примiський автобус з не менш солiдним шофером. Обидва були немолодi, статечнi й рухалися непоспiхом – якраз те, що треба. Єдине що – салон був набитий бабцями, й, здаеться, кожна мала або клунок, або возик-кравчучку, так що на входi довелося поманеврувати.

Але нiчого, ми впорались.

Кажу ми – бо кицька сидiла тихо-тихенько за пазухою й лише вряди-годи висувала допитливу мордочку – а куди це ми iдемо? Але пейзаж у автобусi не мiнявся, а що там було за вiкном, ii не дуже цiкавило.

А може, справа не в транспортi. Може, справа виключно у моiй пасажирцi. Може, вона щедро подiлилася зi мною таемничим котячим щастям, як, бувае, дiляться здоров’ям коти, якщо господар вiдчувае себе зле. Сiдае на серце, i хоч як тяжко людинi дихати, однак не здiймаеться рука тваринку зiгнати. І добре, що не здiймаеться. Бо посидить котик-коточок, помуркотить, пазурами потицяе – аж раптом вiдчувае чоловiк або жiнка, що легше стало. Що дихати можна. Що серце або взагалi не болить, або вже не так сильно. Що вставати пора.

Й не всi помiчають, що коточок-лiкувальничок забився в куточок й не вилазить звiдти пiвдня, день, або й взагалi нiколи.

Це вони вмiють.

Може, й Томка моя теж якось подiлилася щастям. Сподiваюсь, у неi лишилося ще багато й вистачить на довге й щасливе життя – бiля мисочки з молоком, дряпкою, аби кiгтики не затупилися, й обов’язковим чуханням за вухами, коли виникатиме на те негайна потреба.

Сподiваюсь, там, куди я ii везу, вона все це отримае.

Бо це не притулок.

У притулку я колись побував, але якщо вже про це, то слiд починати здалеку.

Був у мене колись ще один кiт, i дружина була, й плани були амбiцiйнi, але потiм дещо пiшло не так. А дехто – не туди. Так що лишився кiт, i прожили ми з ним довгих чотири роки, а потiм i вiн пропав.

Не знаю, де. Грiшив на собак, але нема сенсу собакам мститися. Повiшав на стовпи оголошення з фотографiею, де сидiв мiй котик на хвiртцi, гордо задерши голову – красень, та й годi! Вiдгукнiться, мовляв, хто бачив. За винагороду.

Не допомогло.

Сходив до мiсцевоi ветеринарки – може, пiдiбрав хтось пораненого, а може, хтось вкрав i принiс каструвати, щеплення робити, або ще там щось.

Теж виявилась не в курсi.

Наостанок зганяв у притулок – хоч i далеко вiн, але все ж таки був якийсь крихiтний шанс.

Не реалiзувався. Натомiсть я з притулку вийшов наче мiшком прибитий.

Тяжко там.

Навiть менi, навiть при тому, що я й пiвгодини там не пробув, – все одно тяжко.

Ще на пiдходi тяжко було. Бо сховалась ця установа за високим парканом, та ще й вiд сусiдiв далеко, поза старою колгоспною фермою. Ну, ви мабуть, знаете, як на фермi смердить… так от – з-за паркану смердiло дужче.

А бiля входу стояла миска, й три собаки шановного вiку меланхолiйно ii роздивлялись. Й краi у миски були погризенi.

Завваживши мене, хтось iз тих сторожiв лiниво гавкнув, й з-за паркану почулося таке саме лiниве й меланхолiйне «гав-гав».

І навiть дзвiнок деренчав сумно i тоскно.

На дзвоник непоспiхом вийшла немолода жiнка з абсолютно байдужим поглядом.

Пояснив мету вiзиту. Запитав, чи не можу зайти, пошукати.

– Можете, – сказала вона, але не зрушила з мiсця. – Пошукайте.

Постояла ще з хвилину й лише тодi рушила досередини.

За хвiрткою виявився такий собi тамбур – не для тепла, а щоб не вискочили. Втiм, нiхто i не пробував. Натомiсть одразу за внутрiшнiми дверима мене оточило десяткiв зо два рiзнокалiберних псiв, i всi разом втупилися.

Було б злякатись – але чомусь стало не страшно, а тоскно. Може, справа у поглядах – бо не було агресii в жодних очах, а лише нудьга й безнадiя.

– Мене тут не вкусять? – запитав я про всяк випадок.

– Не знаю, – пiсля добрячоi паузи вiдповiла господарка. Ще трохи постояла й рушила до будiвлi. Пройшла метрiв десять, аж поки зволила пояснити. – Коти у нас там.

«Там» було як у тюрмi, i це не гiпербола-метафора, чи як там воно називаеться, а гола правда i чистий факт. Або ж навпаки – голий факт i чиста правда. Або ще якось. Коротше кажучи, я не перебiльшую анi краплi.

Тюрма. Сiзо. Зона.

Єдине що – камери не на замки позачинювано, а лише на клямки. Проти цих арештантiв замки не потрiбнi.

Й сидiли в них – саме сидiли! – коти. Тi самi коти, яким i на шафу вилiзти треба, якщо в квартирi, й на дерево видряпатись, якщо на дворищi; й мишу пiймати або клубок з нитками поганяти, й на хазяйку з-пiд крiсла стрибнути, й вазу розбити – цi самi коти сидiли в кутках й демонстративно один на одного не дивилися. Як на весняних котячих посиденьках, але там кiшка по центру, а тут порожнеча.

Мабуть, дотямили, що тепер iхнiй особистий простiр – це те, що вони собою займають, й те, що в радiусi одного хвоста вiд зайнятого мiсця, i все. І кiшки теж не цiкавлять, бо нема вже чим кiшок зацiкавити. Та й кiшкам коти нецiкавi, бо iх теж вительбушено.

Такi собi iстоти невизначеноi статi.

У приблизно десятiй камерi сидiв мiй сiренький котик.

– Та ос

же вiн! – я мало не пiдстрибнув й рвонувся до клямки.

– Стiйте! – раптом сказала жiнка – причому без паузи.

– Що таке? – напружився я, не зводячи погляду з кота.

– Обережно.

Вона сказала, ще мить подумала й лише тодi вiдсунула клямку.

Я зайшов.

Двое найближчих котiв негайно зрушили з мiсця й подалися назустрiч. Неквапом – але якщо вiдступати нiкуди, бо за спиною негайно клацнуло, а вбiк – на ще одного кота наступиш. Або кiшку. Добре, що хоча б кошенят нема.

Втiм, кошенят тут би задушили негайно.

Коти пiдiйшли. Перший так само неквапно здiйнявся на заднi лапи й поточив кiгтi об моi джинси. Добряче так поточив, не порвав, але ще кiлька разiв – i край.

Другий схопив мене зубами за литку й так само непоспiхом почав стискувати. Я взяв його на руки й переставив на дерев’яну поличку. Не певен, що вiн те помiтив.

І сiрий мiй котик теж не помiтив. Навiть коли я доторкнувся, погладив, почухав пiд горлечком – а зазвичай вiн з такоi ласки аж шаленiв й вигинався, показуючи бiлу плямку-краватку.

В цього кота не було краватки, й на мою руку вiн аж нiяк не зреагував.

– Це кiшка, – раптом сказала жiнка з-за сiтки. – В неi негаразди зi шлунком, але якщо хочете, то можете забрати.

Я мовчки встав i пiдiйшов до дверей. Брязнула клямка.

– Спробую все-таки пошукати свого, – сказав я по такiй довгiй паузi, що й сам жахнувся. Невже це заразне? Невже я спiймав тут вiрус непоспiху й безнадii? Невже й сам став хоч трохи таким, як усi тут?

Виявилось, що не став, бо на виходi собаки мене обгавкали, а найсмiливiший – щось схоже на ерделя – вхопив за штани й потяг назад.

Не знаю, що йому вiд мене треба було. Волiю не знати. Про всяк випадок дав жiнцi пiвсотнi «на молоко» i постарався бiльше те мiсце не згадувати.

Так що не повезу я Томку в притулок. Є iншi плани.

Роздiл 4

Вас затримано!

Плани-планами, а поглядати осторонь все-таки я не забував, бо всяке можливо. Й ще одна засiдка (а може, й не одна), й сусiди, i просто надто уважнi перехожi. Орiентування на мене наче ще не розвiшали, але може якраз у процесi, i хтось саме зараз набирае чи то «102», чи то «911», чи що там зараз набирають у таких випадках…

А ще – хотiлося намилуватись. Страшенно хотiлося забрати з собою цю не дуже охайну вуличку, цi будинки – i гарнi, й поганi, й новi, й старi, квiтничок у сусiдки лiворуч, гараж сусiда праворуч, поштову скриньку й кудлатого пса бiля неi, асфальт i пiсок, лiс на обрii й птаха у небi, та й саме небо теж страшенно хотiлося забрати з собою.

Бо там, куди я потраплю, воно буде не таке. Незалежно вiд того, чи збрехав Ігор, i потраплю я до в’язницi, а чи не збрехав, i потраплю я у таку далечезну даль, куди нiхто ще не потрапляв. За винятком, ясна рiч, тих, хто там народився, але вони вже давно померли.

У небi, крiм знудьгованоi гави, був ще й лiтак, i його теж кортiло забрати.

Крiм того, за лiтаком тягнувся довгий бiлястий слiд, його лишати теж не хотiлося. Пов’язанi вони з лiтаком, не можуть один без одного.

З людьми, до речi, так само. Кожен летить у своему небi. Бувае, що видираеться дуже високо, звiдки дрiбниць на землi не видно, а зорi поруч – хоч руками бери. Бувае, що трохи нижче – i видно тi зорi, а не дотягнешся, а людцi на землi видаються iграшками – й грайся ними як хочеш. На вiйну можна вiдправити або на комсомольську будову. Або взяти звiдси й оселити оооон там.

Дехто лiтае низенько-низенько, й вистачае йому для польоту ковбаси, пива й телевiзора з якимось ток-шоу. Дехто злiтае на мить, i сил вистачае лише на те, щоб вдихнути еден-единий раз – про таких кажуть «мертвонароджений».

Але навiть за немовлятами тягнеться у життевому небi слiд-хвостик.

От i за мною тягнувся.

Всяким бував мiй хвiст – i бiло-прозорим, мало не кришталево-чистим; i чорно-червоним, як жирний напалмовий дим, й тоненьким бував, i цiлком пристойноi товщини. Втiм, чому ж «тягнувся?». І зараз тягнеться. Але ми зробимо хитрий маневр i повернемося до тiеi його частини, до якоi ще вчора я думав нiколи-нiколи не повертатися.

– Привiт, – сказав я у трубку.

Не подумайте, що мобiли. Не можна менi зараз мобiлою користуватися. Власне, i вмикати небажано, то я й не вмикаю. Але, як не дивно, збереглися на вулицi таксофони, i ще дивнiше – стали вони безкоштовними. За часiв мого хоч i не босоногого, але все ж дитинства, називались вони автоматами й харчувалися виключно двокопiйчаними монетками, а тепер, бач, порозумнiшали.

Мало не написав замiсть «дитинства» слово «молодостi», але схаменувся. За часiв молодостi iх не було, бо прийшлась молодiсть якраз на дев’яностi роки, i якщо хтось скаже, що зараз руiна – плюньте йому просто в очi! Не бачили ви руiни…

А я, бувало, ii й творив.

– Привiт, – сказали менi з трубки. Далi б мало йти «Слухаю вас» або «Хто це?», але почулося зовсiм iнше.

– Привiт. Я рада, що ти подзвонив.

Колись я також був радий, коли це чув. І чув я це значно частiше, анiж раз на багато-багато рокiв.

Але лiтак фiзично не може полетiти задом й увiбрати

бiлястий слiд назад у паливнi баки.

От i я свого часу не змiг.

– Привiт, – ще раз повторив я. – Вибач, я дуже-дуже поспiшаю. Тому одразу питання. Чи не забереш мою кiшку?

– Як надовго? – спитала жiнка з телефонного потойбiччя.

– Мабуть, назавжди, – чесно вiдповiв я.

Трубка замовкла, але я був певен, що то не вагання, а просто укладання в головi одного короткого слова – «назавжди».

Назавжди. Нiколи. Здавалося б, що спiльного, окрiм першоi лiтери, однак придивись уважнiше i побачиш – синонiми. Цебто, два слова, що позначають одне й те саме. Ну, може, з крихiтними якимось вiдмiнностями.

– Заберу, – просто сказала трубка. – Де й коли?

– Завезуть через пiвгодини, – пообiцяв я, й, на мить завагавшись, все ж додав. – А тепер прощавай.

Я вiдчував би себе спокiйнiше, якби вiдвiз сам, але, по-перше, минуло вже не три години, а три сiмнадцять, а по-друге – якби ми зустрiлись, то розмова б короткою не була.

От що менi страшенно не подобаеться в дiвчатах – так це прощатися. Ну сказали одне одному «до побачення», поцiлувалися. Пообнiмалися. Ще раз поцiлувалися. Але навiщо ж робити це ще три рази – у дверях квартири, дверях пiд’iзду, та ще й на вулицi?

Помахати рукою у вiкно, як на мене, цiлком достатньо.

Так що доведеться Томцi покататися самостiйно.

Перший таксист везти кiшку чомусь вiдмовився, а другий поглянув на мене, як на iдiота. Втiм, як на iдiота з грошима. Й зiдрав теж наче з iдiота.

За iнших обставин я б, може, й поторгувався, але зараз можна було смiливо вiддати взагалi усi кишеньковi грошi. Якщо все пiде гаразд – вони менi бiльше не знадобляться. Якщо негаразд – тим бiльше.

Про всяк випадок, зачинивши дверцята, я вдав, нiби записую номер. Щоб не викинув шофер мою Томочку за найближчим же поворотом.

Кицька провела мене стривоженим поглядом, але вмить заспокоiлася й почала навiть вмиватись. Мабуть, вирiшила, що раз господар завжди повертався, то й цього разу минеться.

«Що ж… – я посмiхнувся. – Може, й минеться».

Назустрiч iшла жiночка середнього вiку, перла чималу, та, видно, нелегку сумку, вигляд на обличчi мала заклопотаний, але завваживши ту мою посмiшку – аж спiткнулася, бiдолашна.

Ігор чекав. Цмулив, мабуть, чи не десяту каву й роздивлявся пейзажi. Вони б, може, й вартi бiльш анiж одного погляду, але ж не тригодинноi медитацii. Мабуть, набридли, i кава набридла, й офiцiантовi дивний клiент набрид.

Але на мордi й слiду незадоволення не було.

Молодець.

– Радий бачити, – сказав вiн так, наче iншого варiанта й не припускав. – Трохи спiзнились, але у розумних межах. Та краще поспiшити.

Млявий офiцiант поглянув на мене з надiею, але негайно погляд вiдвiв – мабуть, по мордi ясно було, що цього разу кави не буде. Й чайових, вiдповiдно, теж.

– Проблем не було? – Ігор помахав у його бiк купюрою, й офiцiант повiльно, наче паротяг, рушив з мiсця.

– Були, – коротко сказав я.

– З автомобiлем?

– Й з автомобiлем теж.

Ігор пiднявся плавним котячим рухом. Офiцiантовi лишалося ще метрiв шiсть по прямiй, потiм обiйти два столики й ще крокiв шiсть. Ігор ще раз помахав купюрою й пхнув ii пiд серветницю.

– Тодi пiшли.

– Пiшли.

Вже на виходi з майданчика я озирнувся. Гадав, що млявий хлопчина буде лише виходити iз зигзагу помiж двома столиками, аж нi – вiн якраз простягав руку до чашки. Дивився при тому у наш бiк, й погляд той менi не сподобався.

Ігор йшов наче й непоспiхом, але усiх попутникiв обходив, наче стоячих. Я пiдтримав темп, але, мабуть, виходило не так плавно, бо Ігор озирнувся й трохи вповiльнив ходу. Я наздогнав i прилаштувався поруч.

Не люблю ходити позаду. Ну, може, сантиметрiв на десять, на знак поваги, але не бiльше. Якось так вийшло, що мало кого я поважав бiльше, анiж на десять сантиметрiв.

– І де тепер наше вiкно? – запитав, аби не мовчати.

У Ігоря в головi, мабуть, був якийсь джи-пi-ес, абощо, бо трохи повернув ii, наче локатор, й махнув рукою.

– Он там. Близько п’ятисот метрiв.

Помовчав i додав:

– Встигаемо.

Ще помовчав i уточнив.

– Щоправда, ледь-ледь. Але встигаемо. Якщо, звiсно, нiщо не зава…

От краще б вiн цього не казав.

Забобоннi люди вважають, що то все чорт. Залежно вiд самооцiнки – чи то особисто Диявол слiдкуе за кожним кроком, а чи купа дрiбних помiчникiв крутяться у кожному темному закапелку й капостять, як тiльки можуть. Пiдслухають щось – й ага, нумо цi плани зривати!

Помиляються.

Таке саме казали, ще не було анi Диявола, анi Йсуса, й останне можна розумiти як кому заманеться. Чи то ще не приходив вiн, чи то його ще не вигадали. Ще праслов’янськi мисливцi, йдучи з рогатинами по ведмедя, називали його не бером яким-небудь, а тим, хто вiдае медом у лiсi. Тi, чиi нащадки стали украiнцями, зупинилися на такому варiантi; росiянам i цього видалось малувато, й став медведь. Бiльш того, i на цьому процес не спинився, й навiть зараз мисливцi звуть його клишоногим, а лося – сохатим.

Щоб не почув i не влаштував, так би мовити, полювання зустрiчне, а це вже не полювання вих

дить – дуель якась. А двобоi останнiм часом вийшли з моди.

Шкода. Ранiше хоч якийсь був iнструмент не дати розмножитися пiдступникам та хитрожопцям, а тепер нема. Обдурили – облизуйся, а воно тобi в очi смiятися буде.

Я хотiв був подумати й на цю тему, але вчасно згадав, що там, куди ми прямуемо, – там навпаки. Там ще можна послати негiднику офiцiйний виклик й урочисто пристрелити, й максимум, що за це буде…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить