Хвороба Лiбенкрафта. Morbus dormatorius adversus: понурий роман
Олександр В. Ірванець

У тому свiтi люди не знають творiв античноi лiтератури i дуже бояться страшноi невiдомоi хвороби. Ця хвороба зрештою вражае i головного героя. Епiдемiя поширюеться, страх наростае. Проте у фiналi багато людей виходять на берег рiчки зустрiти свiтанок i вдивляються у далечiнь. Можливо, в цьому i е спасiння?..

Олександр Ірванець

Хвороба Лiбенкрафта

Morbus dormatorius adversus: понурий роман

Частина перша

Дожидай же, кожен смертний, дня останнього в життi,

За щасливого на свiтi ти нiкого не вважай,

Поки вiн у пристань вiчну без бiди не допливе.[1 - Переклад Бориса Тена.]

    Софокл. «Цар Едiп»

* * *

Це сталося саме тодi, коли трамвай переiздив рiчку. Салон був повний, проте не забитий ущерть, як то зазвичай уже години пiсля п'ятоi пополуднi. Ігор iхав на ранкове заняття з пластики, стоячи в тиснявi на задньому майданчику й спостерiгаючи, як у нерiвно вигнутому склi вiддаляються зустрiчнi вантажiвки, розхляпуючи з-пiд колiс перемiшаний з грязюкою сiрий снiг. Вiн навiть не зауважив, коли на середнi дверi увiйшов зовсiм молодий хлопчина, швидше за все iще школяр-старшокласник. Юнак мав за спиною наплiчника, i пiднятий розлогий каптур куртки закривав його обличчя. Особливоi уваги на нього нiхто не звернув – хлопчина став бiля вiкна прямо навпроти середнiх дверей, там, де не було сидiнь, лише брудне полiроване поруччя. Ігор так i не помiтив, чи то хлопець уже мав книгу в руках, а чи лише у трамваi витяг ii з рюкзака й спробував читати. Та салоном уже рухалась кондукторка, монотонно примовляючи: «Хто зайшов, компостуемо квито-очки! У кого нема, купуемо в кондуктора-а!» Хлопчина несамохiть вiдвiв очi вiд книжки й зовсiм коротко зиркнув спiдлоба у ii бiк.

Першою заверещала повна жiнка у пальтi з хутряним комiром. Вона вже пробиралась до дверей, намiряючись вийти на зупинцi. Їi крик: «Пля-ямки!!!» стрепехнув увесь салон. Хлопчина зблiд i неотямлено клiпнув. Тодi вже всi у трамваi побачили на його повiках два маленьких темно-червоних кружечки. Хлопець опустив руки з книжкою i якось покiрно закляк. Його плечi неначе обвисли, вiн увесь нiби сильно зменшився на зрiст. Очi вiн заплющив, так що двi червонi плямки майже правильноi круглоi форми дивились на людей, немов химернi невидющi зiницi. Та майже одразу вiн мiцнiше склепив повiки, i два кружечки зробилися вузькими овалами, схожими на крихiтнi веретенця.

Товстуха з хутряним комiром, тримаючись однiею рукою за поручня, другою якось примудрилась розмахнутися в неширокому просторi трамвая i своею чорною, доволi масивною сумочкою вдарила хлопчину в пах. Вiн тихо зойкнув i зiгнувся в попереку, рiзко хитнувшись уперед. Тiтка замахнулася знову, але тут ii вже випередили двое пiдпилих чоловiкiв, якi швидко протискалися через салон з боку водiйськоi кабiни. Вони вiдштовхнули ошелешену кондукторку, котра, вчепившись за спинку одного iз сидiнь, притисла до себе сумку з квитками й виручкою i закусила губу. Перший з чоловiкiв одразу вдарив хлопця ногою в голову – потужно i важко. При цьому чоловiк застогнав, трохи нiби пiдвиваючи. Другий, рiзко виступивши з-за спини першого, iз усiеi сили лiктем правоi руки по спинi остаточно звалив тiло юнака – той упав ницьма, тихо й протяжно застогнав, пiдтягнув долонi до голови, але чомусь лише закрив ними обличчя.

Трамвай тим часом доiхав до зупинки i вiдчинив дверi. Обое чоловiкiв ногами почали виштовхувати тiло хлопчини з вагона. Товстуха у пальтi терпляче дочекалась, коли вони закiнчать, а потiм дiловито вийшла, мiцно притримуючись за поручень. За нею з вагона вискочило iще чоловiкiв зо п'ять. Через переднi дверi вибiг водiй. У руках вiн тримав замашного гайкового ключа. Обступивши тiло хлопця, семеро чоловiкiв почали розмiрено й методично завдавати ударiв, переважно черевиками, намагаючись влучати у голову. Хлопець скрикнув, кiлька разiв рiзко смикнувся, але тут водiй, вiдiпхнувши котрогось iз пасажирiв, широко розмахнувся й рiзко опустив ключа йому на потилицю. Хрускiт було чути аж у вагонi. Червона бульбашкувата пляма виступила на комiрi й почала розтiкатися по брудному нерiвному асфальтi. Дехто з пасажирiв опустив голову, ще хтось вiдвернувся, але бiльшiсть з погано прихованою цiкавiстю спостерiгала крiзь вiкна й вiдчиненi дверi.

Урештi все закiнчилося. Хлопчина лежав нерухомо й розслаблено. Водiй трамвая обережно витер закривавленого ключа об його куртку й, озирнувшись на чоловiкiв, котрi захекано похитувались навколо тiла, буркнув: «Ну, ви ж повiдомите, щоб це прибрали». І, так само трохи захекано похитуючись, пiшов до переднiх дверей. Трамвай дзеленькнув i покотив собi далi. Через двi зупинки Ігор вийшов.

* * *

У театрi з'ясувалося, що заняття з пластики скасованi. Але за пiвгодини iх усiх чекало керiвництво – позачерговi збори трудового колективу. Проте цi тридцять хвилин можна було використати максимально вiльно i з користю: випалити цигарку на господарчому дворi

та ще й з кавою. Кава, щоправда, в театральному буфетi була лише розчинна, поганенька, та все ж це була кава. Бо в усьому мiстi гастрономи продавали тiльки цикорiевий напiй «Бадьорiсть», гiркий i коричневий, проте без грана кавового смаку чи навiть запаху. Та й черги по цей напiй стояли через увесь магазин.

Ігор отримав вiд буфетницi пластиковий стаканчик багаторазового використання, в якому на третину коливалася чорна рiдина з рiденькою пiною попiд обiдком, i, обережно тримаючи напiй перед собою, сходами пiднявся до господарчого виходу. Сигарети в кишенi трохи пожмакалися (м'яка пачка, що поробиш), проте одну з них вдалося без проблем розпрямити й навiть припалити. Ковток гiркуватоi рiдини, затяжка гiркуватим димом – i на серцi зробилося добре, затишно, комфортно. Навiть зимове небо над головою трохи прояснилося, здавалося, що мiж хмарами де-не-де прозирають клинцi блакитi. Для повного комфорту не вистачало тiльки Вiктора – i вiн скоро з'явився, хвилини за три-чотири, так само несучи в правiй руцi стаканчик з кавою, а лiвою випорпуючи сигарету з такоi самоi м'якоi пачки.

– Пхривiт, пхривiт! – приязно прохрипiв вiн, не розтуляючи рота, в який саме застромив тютюновий вирiб.

– Здоров! – вiдбуркнув Ігор i затягнувся якнайглибше.

– Ти якийсь не такий, – вiдчув змiни в настроi друга Вiктор. – Щось трапилося? Га?

– Епiдемiк у трамваi… – Ігор вiдсьорбнув зi скляночки. – Молодий хлопчина…

– A-a-a… – протягнув Вiктор. – Розумiю. Це завжди так важко. Нiколи не звикнеш. Чи звикнеш? Га?

Ігоря чомусь роздратувало це його друге «га» поспiль, i вiн не вiдповiв. Вiдвернувся, струсив попiл, знову вiдсьорбнув кави. Вiктор, схоже, вiдчув недоречнiсть свого питання нi про що. Вiн теж помовчав, посмоктав цигарку.

– А взагалi як справи?

Ігор насупився, але посмiшки не стримав. Так, звiсно, загалом справи нормально.

– Так, звiсно, у всьому iншому справи нормально. Ти це хотiв почути?

– Ну, перестань, не лiзь у пляшку.

– До речi, про пляшку…

– Розумна iдея, – Вiктор пожвавiшав. – Знаеш, чого я хриплю? Голос зiрвав на озвучуваннi. Зате гонорар заплатили. Можемо збiгати.

– А що ти озвучував?

– Так, фiльм один. Можна сказати, научпоп. Інструктаж.

– Інструктаж? До чого?

– Як поводитись, коли зустрiнеш епiдемiка. Десятихвилинка.

Ігоря аж пересмикнуло. Ось знову! Щоб не показати свого стану, вiн з усiеi сили затягнувся, пiсля чого знов припав до стаканчика. Потiм, потамувавши роздратування, все ж запитав:

– А мене чого не запросили? Ти ж знаеш, як менi грошi потрiбнi…

– Там було лише два голоси. Чоловiчий i жiночий. Ти не дмися, – Вiктор, видно, теж вiдчував деяку незручнiсть. – Добре, ходiмо на тi збори. А пiсля зборiв я виставлю.

* * *

На збори i справдi зiйшлися всi актори й бiльша частина адмiнiстративного персоналу. Профорг театру, в обов'язки якого входило проведення зiбрань за вiдсутностi Парторга, не пiднявся на сцену, а просто вийшов у промiжок перед першим рядом i почав своiм високим голосом швидко зачитувати список спiвробiтникiв, не особливо прислухаючись, чи лунае у вiдповiдь на прiзвище бодай якийсь вiдгук. Дочитавши до кiнця, Профорг запхав папiрця зi списком собi кудись пiд пахву i, склавши руки на грудях, почав:

– Товаришi! Чи я й не знаю, як то тепер звертатися… Ну та добре! Отож, ми маемо з вами поговорити про таке… Як ви знаете, епiдемiя в нашiй краiнi… а особливо в нашому мiстi… тривае… продовжуе набирати обертiв. І тому треба бути особливо обережними! Втiм, про це з вами зараз поговорить спецiалiст з медицини! Будь ласка, прошу!..

За цими словами з краю першого ряду пiднялась цiлком непоказна низенька жiночка зi скрученою на потилицi дулькою волосся. Прокашлявшись, вона вiдрекомендувалась лiкарем-епiдемiологом такою-то (Ігор миттю забув i iм'я, i прiзвище), а потiм почала монотонно пережовувати вже давно вiдомi всiм факти та деталi:

– Ви, мабуть, усi вже зауважили, що на вулицях часом трапляються хворi люди. Перше, що iх вiдзначае i вiдрiзняе вiд здорових, – червонi плямки на повiках, майже iдеально круглого кольору. Плямки помiтнi тодi, коли хворий моргае чи заплющуе очi. У медицинi це називаеться хворобою Лiбенкрафта. Або, по-науковому, «Morbus dormatorius adversus». Їi першим описав такий собi Соломон Лiбенкрафт… Е-е-е… Вiн був чи то завiдувачем фельдшерського пункту, чи лiкарем. Але це не мае нiякого значення. Бо зараз вiн, здаеться, виiхав за кордон.

Залою прокотився стриманий нервовий смiх. Крихiтка-лiкарка на мить затнулася, але опанувала себе i продовжила:

– Ця хвороба… хвороба Лiбенкрафта… Вона ще мало дослiджена. На жаль… Ми навiть не знаемо, яким шляхом передаеться iнфекцiя. Проте вона дуж-же, дуж-ж-же небезпечна! Це справдi серйозно!..

Ігор опустив погляд, спробував вiдсторонитися, але побачене в трамваi наринуло, встало перед очима, i його аж перетiпнуло внутрiшньо. Майже в ту саму мить вiн почув, як Вiктор, сидячи у нього десь за спиною, промурмотiв до когось:

– Ще невiдомо, чи той Лiбенкрафт, бува, не сам запус

ив цю заразу мiж людей… Вiд них можна чекати всякого, – вiн захрипiв i закашлявся.

Тим часом лiкарка продовжувала:

– Тому вам усiм слiд бути дуже обережними, коли раптом матимете контакти з iнфiкованими. Нi в якому разi не можна до них торкатися, особливо вiдкритими частинами тiла, руками тощо. Найкраще взагалi уникати контакту, просто вiдiйти геть, подалi…

– А зараза нехай поширюеться? – несхвально пролунало запитання з глибини зали.

– Ну, чому ж? – Лiкарка трохи знiяковiла. – На боротьбу з хворобою в нас мобiлiзовано всi кращi сили. Нашi медики проводять профiлактичнi роботи практично по всiй територii краiни… І ми… ми… Зрештою, ми… наша медицина знайде способи лiкування цiеi недуги.

– Ага! Тобто зараз ця хвороба ще не лiкуеться? – вже конкретно злорадно запитали з iншого кiнця зали. Ігор повернув голову й побачив, що запитуе котрийсь iз робiтникiв сцени, присадкуватий русявий тип, вiчно напiдпитку й готовий поскандалити через найменший дрiб'язок. – Вона ж не лiкуеться, про це всi знають!

Лiкарка стала нiби зовсiм маленькою, опустила очi долу i промимрила щось цiлком нерозбiрливе. Їй на допомогу поквапився Профорг.

– Зачекайте, зачекайте, не робiть поспiшних висновкiв! – Вiн говорив гучно i трохи налякано, видно, хвилювання лiкарки передалося i йому. – Думаю, насправдi все виглядае не так страшно. Адже потрiбно що? – директор зиркнув на лiкарку. – Потрiбно мити руки, дотримуватись правил гiгiени, правда ж?

Лiкарка кивнула, i залом знову прокотився не дуже гучний, проте вже вiдвертий смiх.

– А ще зуби чистити i вiтамiни пхриймати, – прохрипiв за спиною Вiктор. – І регулярно калорiйно харчуватися!..

Почулося рипiння крiсел. Актори й спiвробiтники пiдводилися, наостанок змiрюючи маленьку лiкарку насмiшкуватими недобрими поглядами.

Проте i це ще не був кiнець зiбрання. Профорг, подякувавши лiкарцi, знову дiстав з-пiд пахви список колективу й попросив залишитися в залi близько десятка чоловiк. Серед названих Ігор почув i свое прiзвище. Вiктор пiдвiвся i, спершись на передне крiсло, хрипко шепнув йому з-за спини:

– Я чекатиму в хр-римерцi…

* * *

Пiсля того, як зала майже спорожнiла, оголошенi актори пiдтяглись у першi ряди, й режисер Метелецький, вийшовши наперед, обвiв iх своiм гострим поглядом крiзь окуляри.

Метелецький був добрим режисером, одним з кращих у iхньому мiстi. Якщо взагалi не найкращим. Вiн ставив багато i плiдно, його спектаклi часом здобували нагороди на конкурсах i оглядах, та й у начальства вiн теж мав добру репутацiю. Вiн умiв дошукуватись компромiсу, цей режисер Метелецький, i цим своiм вмiнням трохи навiть пишався.

– Шановнi!.. – Метелецький саме так i звертався до всiх людей: i до акторiв, i до керiвництва, i до випадкових зустрiчних. – Шановнi! Ми з вами маемо нове, надзвичайно цiкаве творче завдання. І я сподiваюсь, ми з цим завданням впораемося… впораемося з гiднiстю, отримавши насолоду вiд нашоi творчоi працi. А також, я не сумнiваюсь у цьому, ми з вами зумiемо принести вiдповiдну насолоду нашим майбутнiм глядачам!

За цими словами режисер зняв окуляри й протер iх краечком трикотажного светра невизначеного кольору. Ця пауза означала: ви все-таки мусите вислухати те, що я вам скажу.

Врештi погляди акторiв таки скупчились на постатi режисера i нерозбiрливий гамiр трохи вщух. Іще зовсiм молода актриса, цьогорiчна випускниця театрального технiкуму, навiть не втрималася i запитала, нiяковiючи:

– То що ми ставитимемо? Вибачте?

Метелецький пiднiс окуляри до обличчя, проте не насадив iх на носа, а затримав перед собою i, мружачись, придивлявся до якостi вiдчищення скелець. Мовчання в залi зробилось майже цiлковитим, тiльки хтось один на протилежному вiд Ігоря краю другого ряду все ще бубонiв собi щось.

– Так, резонне питання! – Метелецький нарештi повернув окуляри на верхню частину обличчя. – Але е декiлька «але»…

Бубонiння трохи втихло.

Вслухавшись у мовчання акторiв, режисер задоволено продовжив:

– Утiм, про це – пiзнiш. А зараз я просто маю повiдомити вам, що ми з вами працюватимемо над п'есою древнього грецького драматурга Софоклеса «Цар Едiп».

Отут уже нарештi запанувала повна мовчанка. Дехто з акторiв перезирнувся, iншi здивовано витрiщились на режисера. Молода актриса аж пiднеслася зi свого мiсця й так, напiвпiдвiвшись, приголомшено запитала:

– А як?.. А коли… коли ви роздасте нам тексти ролей?

– Отут i полягае непроста, сказати б, суть нашого завдання, – з легенькою, трiшки нiби нiяковою усмiшкою режисер Метелецький тягнув фразу, нiяк не зважуючись ii завершити. – Рiч у тiм, що ми з вами працюватимемо… працюватимемо над постановкою… без тексту!

Ігоревi здалося, нiби режисер навiть трохи знiяковiв. Хоча нi, це просто неможливо. Режисер не може нiяковiти, особливо Метелецький. Ось вiн i справдi опанував себе й продовжив:

– Ви ж знаете, наше мiсто на карантинi у зв'язку з епiдемiею. Це по-перше. А по-друге, згiдно з вказiвками Ідеологiчного Управлiння, твори давнiх епох вилученi з усiх без винятку бiб

iотек. Отож…

Напружена тиша в залi не спадала.

– Отож ми з вами працюватимемо над спектаклем, базуючись, так би мовити… на iнформацii, яку ми маемо про п'есу. Адже ви напевно знаете цей твiр? Хiба нi? Нi?

Питання впало у порожнечу тишi й нiби аж iще бiльше поглибило ii. Ігор озирнувся на колег – бiльшiсть iз них опустила очi й замислено роздивлялася щось на пiдлозi. Проте режисера Метелецького навiть це не дуже стурбувало.

– На щастя, шановнi, у нас е Семен Маркович! – переможно повiдомив вiн усiм присутнiм.

Семен Маркович Кушнiр був найстаршим i найстарiшим актором театру. Вже кiлька разiв його збиралися вiдпроваджувати на пенсiю, проте увесь час поставало питання, ким же його замiнити. Оскiльки гiдноi кандидатури все не знаходилось, Семен Маркович, крекчучи, й далi працював, виходячи на сцену майже щовечора i втiлюючи в життя образи добрих керiвникiв у виробничих драмах, якими i славився iхнiй Державний театр Зарiчного району. Якось пiд час пiсляпрем'ерного застiлля Семен Маркович, вийшовши з Ігорем покурити на господарчому дворi, закашлявся пiсля мiцноi затяжки i, втерши сльозу, що набiгла на око, пробурмотiв, вдивляючись у сiрий морок: «А я ж мав короля Лiра грати…» Ігоревi тодi дуже кортiло запитати, що ж це за роль така – король Лiр, та вiн стримався: нiяково було лiзти старому в душу. Тож вiн тiльки мовчки кивнув. Але в пам'ятi залишилась понуро схилена масивна голова старого актора з русявим, ще доволi густим волоссям.

Згадавши про це, Ігор зауважив, що самого Семена Марковича в залi немае. Роззирнувся, витягаючи шию, – нi, таки справдi нема. І, нiби зрозумiвши його погляд, режисер Метелецький пояснив:

– Семен Маркович зараз у медпунктi. Вiн отримав, так би мовити, виробничу травму. Йому швидко нададуть потрiбну допомогу, i вiн приеднаеться до нас.

Саме пiсля цих слiв Метелецького у дверях з'явився Семен Маркович. Ігор першим помiтив його, бо так i сидiв далi впiвоберта. У старого була забинтована голова й уся верхня половина обличчя густо замащена йодом – чоло, перенiсся, над i пiд очима. Притримуючись рукою за спинки крайнiх крiсел у рядах, Кушнiр повiльно йшов до сцени, високо задерши голову: бiла пов'язка налазила йому на очi. Тепер уже не тiльки Ігор, а й усi в залi повернули голови назустрiч старому. А вiн, повiльно дотупцявши до першого ряду, пiдiйшов i став поруч iз Метелецьким, при цьому роззираючись iз-пiд пов'язки у бiк колег водночас зверхньо i якось аж нiби трохи винувато.

Режисер знову зняв своi окуляри, подивився на старого актора згори вниз i продовжив:

– Розумiете, шановнi, наш Семен Маркович здобував свою освiту в тi далекi часи, хе-хе… коли цей твiр, я маю на увазi «Цар Едiп», iще вивчався в курсi театрального технiкуму…

– Взагалi-то я закiнчив театральний iнститут… – неголосно, швидше собi пiд нiс, нiж на публiку, промурмотiв Семен Маркович.

– Семене Марковичу, шановний! Ну яке це тепер мае значення? – Метелецький повернув окуляри на належне iм мiсце й аж розвiв руками в запалi. – Ми всi, тут присутнi, маемо вiдповiдну закiнчену театральну освiту.

І ми тут усi професiонали й однодумцi. Тому будьте такi ласкавi, розкажiть нам коротко змiст цiеi п'еси, ii, так би мовити, генеральну фабулу. Адже ви це все пам'ятаете, я не сумнiваюся!

– Не так воно просто… – Кушнiр говорив зовсiм тихо, видно було, що вiн не дуже добре почуваеться. – П'еса ця справдi дуже вiдома… була свого часу. Але я в нiй не грав, тому навряд чи з мене буде велика користь. Ролей я не знаю, а генеральна, як то ви сказали, фабула, вона там досить проста…

– Ну так тим краще! Семене Марковичу, – режисер аж запроменився дещо нещирою приязню. Вiн розставив руки назустрiч старому акторовi, нiби хотiв стиснути його в обiймах. – Якщо вона така проста, то нам не буде складно поставити ii на сценi. Колектив у нас молодий, здоровий, нам ще й не такi завдання по плечу! Розповiдайте, шановний, розповiдайте!

– Отож… – Було помiтно, що Семен Маркович напружуе пам'ять, пригадуючи щось давно i надiйно забуте. – Отож… там е… Едiп, ясна рiч, Едiп. А ще там е той пророк, точнiш оракул, його звати… звати його – а! Тересiй. Чи, може, Тiресiй… Точно – Тiресiй! Потiм там ще фiгурують… Як же ж iх?.. – Старий почухав голову пiд пов'язкою, котра знову збилася набакир.

– Може, Семене Марковичу, може, ви нам спершу розповiсте, так би мовити, сюжет п'еси, перебiг дii? А вже потiм пригадаете всiх дiйових осiб? – режисера вiдверто дратувала манера викладу, що ii обрав Кушнiр.

– Зараз-зараз. Дайте менi, будь ласка, зосередитися!.. – Старий актор iще раз пiднiс руку до голови.

Метелецький перевiв свiй погляд на акторiв у залi, знову зняв окуляри, протер iх:

– Я, може, вам тим часом поясню, в чому причина. Там, у цiй п'есi, в самому ii фiналi, е така сцена, коли Едiп, головний герой, втямивши увесь жах, всю трагiчнiсть ситуацii, в якiй вiн опинився, приймае рiшення покарати самого себе. І вiн ослiплюе сам себе, виймае собi очi металевою пряжкою… чи брошкою… Пряжкою чи брошкою, Семене Маркови

у? – Режисер знову повернув голову до Кушнiра, але той все ще чухав собi десь пiд пов'язкою i, здавалося, перебував у глибокiй задумi. – Ну, та несуттево. І ось наш шановний Семен Маркович, розiгруючи передi мною цю сцену, так би мовити, iмпровiзуючи, настiльки захопився, що справдi почав бити себе по обличчю, по очах якимсь гострим металевим предметом. – Метелецький насторожено всмiхнувся. – Що то було, Семене Марковичу?

– Там ще е Креонт. Чи Креант? – Старий, видно, все ще не чув, що у нього запитують. Режисер махнув рукою.

– Семене Марковичу! Чуете мене, Семене Марковичу, шановний! Вам, напевно, i справдi треба пiти i ще трохи вiдпочити! Добре?

Старий актор кивнув i, все ще чухаючи собi чоло пiд низько насунутою пов'язкою, повiльно почвалав до виходу iз зали. Незрозумiло було, чи чув вiн слова режисера, а чи просто так сам собi вирiшив, що свою частину роботи виконав i може бути вiльним.

Метелецький подивився йому вслiд, iще раз протер окуляри, насадив iх на носа i розвiв руками.

– Добре, шановнi, роботу над майбутнiм спектаклем продовжимо завтра. Самi бачите, сьогоднi Семен Маркович трохи… не в формi. Всi вiльнi.

* * *

Ігор не ввiйшов, а буквально вбiг у Вiкторову гримерку. І саме вчасно – Вiктор уже повiльно скручував комiрця алюмiнiевоi безкозирки з пляшки настоянки «Цукрова». На вузькому гримерному столику лежало п'ять чи шiсть пересохлих цукерок-подушечок з повидлом.

– О, добре! – Вiктор повернув голову в його бiк. – А то я вже без тебе починати зiбрався. То що там? – Вiн дiстав з шафки-трюмо пластикового стаканчика, точнiсiнько такого, в яких у буфетi подавали каву, налив туди на два пальцi настоянки i простягнув товаришевi. – Давай! Поiхали!

Ігор махнув, бридкий смак «Цукровоi» обпiк пiднебiння, потiм горло i заструменився кудись донизу, в глибини органiзму. Подих на мить забило, очi засльозились, та потiм все минуло.

– Нову постановку Метелецький робитиме… – видихнув вiн разом з випарами настоянки. Вiктор вiдвернув обличчя:

– Це я зрозумiв. І що ставитиме?

– Того, як його?.. «Царя Едiпа». Знаеш таку п'есу?

– Нi… Хоча начебто в технiкумi, коли вивчали той, захiдний театр занепаду, то згадували якусь подiбну назву. Цар якийсь чи, може, король…

– Король? Може, король Лiр?

– Може, й король… – Вiктор теж випив i, впхавши до рота подушечку, заходився ганяти ii язиком. – Фу, ну й гидота ця «Цукрова»!..

– А ти не запам'ятав, що то за п'еса?

– Яка? Про короля?

– Так. Про короля.

– Нi, зараз не згадаю. Так, у пiдручнику сторiнки прогортав, коли до залiку готувався. Я ж тодi вже над дипломною працював. «Партизанська балада», пам'ятаеш? Я там Грицька грав. Грицька-пiдпiльника.

– Шкода…

– Що шкода? Чого шкода?

– Шкода, що не запам'ятав…

Та перестань ти! Давай по другiй!

* * *

Ігор бiльш-менш отямився вже за квартал вiд свого будинку. Нiби в туманi пригадувалось, як iхав трамвай, вiд театру, через рiчку, мостом, i там, на мостi, у брудних надвечiрнiх сутiнках, начебто хтось когось намагався упiймати, гнався, кричав, i всi пасажири у трамваi прикипiли до вiкон, мовчки спостерiгаючи, i лише мала дiвчинка десь у матерi на колiнах запитала високим голоском: «Мамо, а сьо таке пiдемiк?»

«Ну й бридота ця «Цукрова»… – Думка прийшла до голови ословесненою, конкретною. – Н-У Й Б-Р-И-Д-О-Т-А». Нiби вогненнi лiтери стояли перед очима. Ігор приклав руку до живота, в якому смоктало i нило. «Чого ж ти хочеш, якщо лише два смажених яйця зранку i скiлькись там подушечок з повидлом у Вiкторовiй гримерцi… i ще та кава?..»

Лiхтарi скiнчилися, тож треба було пильно вдивлятися пiд ноги, аби не ступити у пащу вiдкритого каналiзацiйного люка. Пiдворiття накрило вже цiлковитою темрявою, навпомацки, на самiй лиш iнтуiцii вдалося вiдчинити дверi до пiд'iзду – зрештою, вони не дуже-то й зачинялися, тримаючись на однiй лише верхнiй петлi: якось хтось iз сусiдiв, повертаючись так само напiдпитку, вибив iх ногою. Давно неметеними сходами пiднявся на свiй другий поверх, пошкрябав ключем по дверях, трапив до замковоi шпарини i…

– А тато знову п'яний прийшов! – проспiвала Марина, стоячи в коридорi мiж кухнею та кiмнатою. Їi погляд знизу вгору був уiдливим i насмiшкуватим. – Чуеш, мамо?! – гукнула вона в причиненi кухоннi дверi. – Тато знов напився!

– Але ж ти й… – видихнув Ігор, намагаючись розшнурувати лiвого черевика i втрачаючи рiвновагу. – Але ж ти й… дитина, Марино! Гик! – Правицею довелось ухопитися за вiшалку.

З пiвтемряви кухнi визирнула Лiда – в халатi, з розпущеним темно-русявим волоссям. Їi змучене, виснажене обличчя, здавалося, було суцiльним осудом, втiленням осуду в найвищiй, останнiй iнстанцii, без жодних апеляцiй i касацiйних скарг. – Зарплати, звiсно ж, не давали?

– Не давали!.. – Язик у ротi ворушився погано, нiби розбухнувши й заповнивши собою не тiльки ротову порожнину, а й усю голову. – Є щось почеве… повеве… пове-че-ря-ти? – з третього разу по складах вдалося вимовити фразу до кiнця.

В очах у Лiди роздратування перемiшалося

зi спiвчуттям. Спершу спiвчуття було зовсiм мало, та за якусь хвилину очi трохи потеплiшали.

– Ну, давай, проходь, я зараз щось придумаю.

В кухнi пiд стелею слабенько жеврiла двадцятиватка. Стiл, застелений картатою цератою, був порожнiм, коли не рахувати синьоi в бiлу цяточку сiльнички, яку хтось iз друзiв привiз у подарунок iз гастролей до столицi. Ігор важко сiв на табуретку i сперся об край столу. В животi нило i смоктало. В ротi було гидко.

– Лишилося три яйця, – сказала Лiда вiд плити монотонним втомленим голосом. – Одне завтра малiй на снiданок. А два можу тобi зараз засмажити. Або зварити. Хлiб ще е. Пiвбуханця.

– Умгу… – промимрив Ігор, кладучи голову на лiктi й намагаючись потамувати рiзачку у шлунку.

– Що «умгу»? – перепитала Лiда. – То пiдсмажити чи зварити?

– Пiдсма… та нехай… що тобi легше… – Ігор не хотiв сперечатися i в глибинi душi почувався трохи винним перед дружиною: чоловiк-невдаха, зарплати не приносить, а тепер iще й напився з приятелем. І не вперше. Вiн заплющив очi й ще почув, як стукались яйця об край сковорiдки, з трiском i шкварчанням… Але вiн уже в цей час чомусь iшов по холоднiй вологiй землi, яка розсипалась пiд ногами, iшов на берег чи то моря, чи рiчки, одним словом, великоi води, i навколо нього чомусь iшло теж iще багато людей, i всi вони йшли не просто так, а до якоiсь дуже важливоi цiлi. Що це за цiль, Ігор не знав, але розумiв, що вона десь близько, десь ось-ось, десь поряд i попереду. Присмеркове освiтлення раннього свiтанку не давало можливостi роздивитись обличчя попутникiв, але Ігор знав, що вiн не один, що таких, як вiн, багато навколо. І ще знав, що не потрiбно нiчого боятися… Нiчого… Не потрiбно…

«То ти iсти будеш?» – десь iззовнi, з iншого свiту запитала Лiда. Ігор пiдняв важку голову, роззирнувся. Перед ним на столi стояла тарiлка, в якiй розпливалися жовтизною по бiлому два засмажених яйця. Шматок сiрого хлiба й виделка симетрично притулялись до цього бiдного натюрморту з двох бокiв. Сковтнувши густу слину, вiн почав жувати, майже не вiдчуваючи смаку. Скiнчивши, вiдсунув тарiлку й, заточуючись, почвалав до кiмнати.

* * *

Прокинувся вiд того, що лежати було твердо i холодно. Пiдняв голову й збагнув, що вiн на пiдлозi – у днi конфлiктiв i сварок Лiда принципово не дозволяла йому лягати в подружне лiжко. Пiд боком вiдчув слизькувату плоть надувного гумового матраца, в ногах збилася благенька ковдра з верблюжоi повстi. Із кухнi було чути, як дружина годуе дочку снiданком.

– А тато сьогоднi грошi принесе?

– Не знаю. Може, й принесе.

– Мамо! А чого вiн у нас такий?

– Не знаю. Який вже е. Їж давай.

– Мiг би бути й не такий. Мiг би бути кращий…

Все це говорилося монотонно, без жодних почуттiв. Двi жiнки, доросла i мала, вели свою розмову. За вiкном було сiро, як i вчора, й позавчора, як i увесь зимовий час. Та й весняний i осiннiй також.

Ігор сiв на своему напiвздутому матрацi, обняв колiна блiдими голими руками. Починався новий день. Рештки сну ще стримiли в головi, клубочилися там, вiдступаючи в забуття. Очi за нiч запухли й розплющувались неохоче. Все ж розклепивши повiки, зиркнув на годинника – вже далеко по восьмiй. А на десяту Метелецький призначив чергову репетицiю. Того ж, царя, як його, Едiпа, чи що… Треба приводити себе у форму i збиратися. Сповз iз матраца й почав вiдтискатися вiд пiдлоги. На дванадцятому разi впав грудьми на лiнолеум i притулився щокою до давно не метеноi шорсткуватоi поверхнi. Тут ще й ця зарплата. Що робити, чорт забирай? Ще з мiсяць тому iм повiдомили, що у зв'язку з епiдемiею i з тим, що мiсто у блокадi, виплата затримуеться на невизначений час. Усiм спiвробiтникам театру видали безкоштовнi проiзнi квитки на всi види мiського транспорту, себто на автобус i трамвай. Але iсти вiд цього хочеться не менше. Треба десь розжитися бодай якимись грiшми… Ох-х, цi грошi… Ігор аж втиснувся обличчям у лiнолеум. Заплющив очi й мiцно стиснув повiки. Червонi, жовтi, зеленi, райдужнi кола заструменiли, нiби небеснi фонтани перед внутрiшнiм зором. Й раптом десь там, у глибинi, вiн побачив тьмяний, невиразний силует. Унизу щось рухалося. Чоловiк у майцi й спортивних штанях iшов через кiмнату до телевiзора, тримаючи в однiй руцi чашку зi свiтлим напоем, а в другiй – бутерброда. Згори Ігор тiльки встиг побачити рiденьке волосся на макiвцi чоловiка, його вiдстовбурченi у рiзнi боки вуха – i видиво зникло.

* * *

За пiвгодини, вже вмитий i поголений, Ігор намагався вискочити з помешкання непомiченим. Це йому все ж не вдалося: Лiда, в халатi, з розпущеним волоссям, перегородила дорогу вже у вузенькому коридорi, бiля вiшалки. Тож одягати куртку й шапку довелося, опустивши голову й вiдводячи очi.

– Ти сьогоднi постарайся прийти не таким, як учора.

– Ага… Та вже ж…

З кухонних дверей визирнула Марина.

– Тату! Ти сьогоднi грошей принесес?

– Не знаю, доню. Намагатимусь. Спробую. Не знаю.

Ігор грюкнув дверима й, запихаючи руку в рукав куртки, який, мов на зло, наполовину вивернувся неслухняни

апендиксом, збiг сходами. На нижньому поверсi iз банкою з-пiд розчинноi кави в руках стояв сусiд – у майцi, в спортивних штанях. Ще з верхньоi сходинки Ігор зауважив прогресуючу лисинку в нього на макiвцi – рiденьке русяве волосся розходилося по колу, немов вiночок, показуючи посерединi акуратну кругленьку проплiшинку.

– Здоров, артiст! – Сусiд припалив сигарету, кинув сiрника до кавовоi банки й видихнув йому в обличчя сиву хмарку. Ігоря рiзко занудило.

– Добридень, – вiн швидко потис сусiдовi правицю. Проте той був налаштований на дещо довше спiлкування.

– Ну, шо в тебе нового? Коли в театр пригласиш?

– Не знаю… Як буде нова постановка, обов'язково запрошу!

Петро знову затягнувся:

– Давай-давай! А то я тiки й бачу, шо цих пiдемiкiв. Вожу iх цiлими пачками в iзолятор, там, на Островi. Так хоть шось культурне подивлюсь раз в жизнi.

– Добре… – Ігор зробив спробу прошмигнути повз широкоплечу постать. – Я справдi запрошу вас в театр, коли буде прем'ера.

Та, видно, сусiдовi хотiлося поспiлкуватись трохи довше. Вiн сперся широкою спиною на стiну, а колiно поставив на перила й таким чином остаточно перегородив шлях до виходу.

– Я ж, сосед, понiмаеш, i справдi культуру люблю. Кiно там, футбол… часом книжку почитать, приключенчеську там, детектiва. Бо ж возиш цiлими днями тих больних, вони у фургонi завивають, кричать! Пiсля такого оддихнуть хочеться.

Ігор напружився й рiзко вiдсунув важке сусiдове колiно з перил. Той хитнувся й трохи не втратив рiвновагу. Вiн саме намiрявся збити попiл iз сигарети до кавовоi банки, але натомiсть обсипав собi спортивнi штани.

– Та пожди ти, сосед! Я ж iще хотiв тобi розказать! – сердито й трохи нiби аж ображено закричав вiн услiд, проте Ігор спiшно подолав останнi сходинки i, штовхнувши дверi на однiй петлi, вискочив у двiр.

Трамвай був напханий, видно, попереднiй пройшов досить давно. Ігор за звичкою зачаiвся на задньому майданчику – там усе ж було трохи вiльнiше. Вискочив вiн з трамвая за зупинку до театру: хотiлося пройтися, та й часу трохи ще лишалося. Обiйшовши територiю, вирiшив зайти з боку внутрiшнього двору.

На господарчому виходi Вiктор з робiтниками сцени палив сигарети i спльовував на брудний снiг жовтуватою слиною. Вiн розповiдав про якийсь випадок – Ігор почув уже самий кiнець розповiдi:

– …i за нею як рвонули всi! Вона бiгти не може, бо сумка важка, а кинути не догадуеться. Наздогнали, збили з нiг, як почали валити. Причому обережно так, щоб кров'ю не замаститися! Я теж разiв зо два приклався: це ж зараза могла i з дiтьми в пiсочницi гратися, i в пiд'iзд забрести випадково!.. – Тут Вiктор зауважив Ігоря, махнув йому назустрiч: – Привiт! Там Метелецький вже ролi роздае! Кушнiр, здаеться, пригадав майже всiх, хто в тiй п'есi як називаеться!

– І що? – Ігор зупинився, почав теж нишпорити по кишенях за сигаретами.

– Вiн за тебе питав! Так що ти не кури, зразу шуруй до нього.

– А-а-а… Ну, добре. – Й Ігор, так i не знайшовши курива в кишенях, рушив до кабiнету режисера.

У кабiнетi стояла напiвтемрява: бордовi штори на вiкнах були щiльно стуленi, а Метелецький сидiв у своему крiслi з увiмкненою настiльною лампою. Вiн щось писав у блокнотi. Та в першу мить, коли Ігор, подолавши двое дверей, зовнiшнi i внутрiшнi, переступив порiг, йому на якусь крихiтну долю секунди здалося, нiби вiн бачить за столом якусь безформну масу, темно-брунатну купу плотi, в'язку i розпливчасту. Але вже в наступну секунду тi обриси зникли, стрiмко згрупувавшись у кощаву й ставну постать режисера.

– О, це дуже добре, що ви зайшли, шановний, – Метелецький зиркнув на нього поверх окулярiв. – Сiдайте.

Ігор сiв, стиснувши колiна, потiм трохи розслабився, закинув ногу на ногу й упiймав на собi погляд режисера. Той усмiхався.

– Ви у нас актор… третьоi категорii?

– Четвертоi, – поправив Ігор. До третьоi йому було ще далеко, рокiв два або й три. Якщо провiдних ролей не грати.

– Четвертоi, – погодився Метелецький. – Але, незважаючи на це, ми вирiшили пропонувати вам одну з головних ролей у новiй постановцi. Навiть, я б сказав, головну роль. Найголовнiшу, я б сказав.

– Он як? – Ігор не знав, що вiдповiдати. Вiн перевiв погляд з обличчя режисера на завiшанi театральними афiшами стiни його кабiнету.

– Саме так! – Режисер потягнув паузу. – Ми й справдi зупинились на вашiй кандидатурi. Ви вже скiльки у нашому театрi?

– П'ять рокiв… – Ігор напружив пам'ять. Нi, справдi, таки п'ять повних, шостий iде вiд минулого серпня.

– Ну, ось бачите, – невiдь-чому вдоволено протягнув режисер. – Цiлих п'ять рокiв. Можна сказати, добру частину вашого молодого життя ви провели у цих стiнах! Тож, мабуть, пора вже й категорiю пiдвищувати, i за серйознi ролi братися. Як ви гадаете, пора? – У поглядi режисера крiзь окуляри змiшалися щира батькiвська приязнь i насторожене очiкування вiдповiдi.

– Гм… Може… мабуть, пора… – видавив iз себе Ігор. – Але ж… здаеться, головну роль у цiй постановцi мае виконувати Семен Маркович? Хiба нi?

– Так! Так, шановний! 

Худорляве обличчя Метелецького розпливлось, наскiльки це було можливо, у посмiшцi, нiби й приязнiй, проте дещо зверхнiй. – Семен Маркович теж гратиме царя Едiпа! Вас це дивуе?

– Нi. Нi, не дивуе. – Ігор вирiшив нiчого не запитувати, нехай все з'ясуеться саме собою.

– Ось i добре! Ви вже ж лишiть, будь ласка, право режисеровi на його особистий творчий пошук! – з притиском вимовив Метелецький, прибираючи усмiшку з обличчя. – В моему потрактуваннi цього твору царя Едiпа можуть виконувати i два, i три, i чотири актори, скiльки вже я вважатиму за потрiбне!

– Еге ж… Так. Добре, я не проти. – Ігор вiдчув, як у шлунку неприемно гусне порожнеча. – Я просто так запитав…

– Отож, шановний! – Метелецький начебто вже повернувся до попереднього доброзичливого стану. – Зараз ви повертайтесь на сцену, i за кiлька хвилин ми почнемо першу репетицiю. Семен Маркович нам пiдказуватиме перебiг дii, i ми намiтимо, так би мовити, основну канву спектаклю. Згода?

– Ага. Тобто так, авжеж, згода… – Ігор вiдчайдушно вдихнув повiтря й наважився на запитання: – А чи не можна попросити… аванс? Бо нам же не платили з минулого лiта. А в мене дружина i донька маленька…

– Аванс? – Режисер замислився. Видно, Ігореве запитання дещо збило його з пантелику, бо думками вiн уже був на сценi, у стихii вiльноi творчостi. – Ах так, аванс!.. Звiсно, аванс! Ну що ж, я сьогоднi ж потелефоную, вiддам розпорядження бухгалтерii.

– Дякую! – Ігор просяяв. – Дуже вам дякую! То я можу йти? В значеннi – на сцену?

– Так, йдiть i чекайте. Я маю ще пару хвилин попрацювати над планом постановки. – І режисер Метелецький знову пiдсунув до себе розгорнутого блокнота. Вже з дверей, озирнувшись, Ігор зауважив, що режисер, ледь-ледь висолопивши язика, малюе на всю сторiнку велике коло.

* * *

В залi було напiвтемно й порожньо. Скраю, в першому ряду, сидiв Семен Маркович, пiдперши голову рукою. Пов'язка на головi цього разу вже була чиста, проте на чолi й над очима замiсть учорашнього йоду було густо помащено зеленкою. Подряпини ствердли i проступали дедалi чiткiше пунктирним струпом, де грубшими лiнiями, а де й зовсiм тоненькими. Вони вiялом тяглися з-над очей угору i зникали пiд пов'язкою.

Зауваживши Ігоря, старий актор стрепенувся й навiть, як здалось, усмiхнувся. А Ігоревi в напiвтемрявi зали знову трапилося секундне видiння: неначе в Семена Марковича з голови, з лоба, звiдкись iз-пiд пов'язки, тягнувся аж пiд стелю свiтлий золотистий протуберанець, звивистий промiнь, який розсипав навколо дрiбнi мерехтливi iскри. Втiм, вiн склiпнув – i видiння минулося.

– Сiдайте бiля мене, доки репетицiя не почалася. Побалакаемо. – Семен Маркович указав на мiсце поруч. Ігор опустився у крiсло. Вони з Кушнiром досi нiколи довго наодинцi не розмовляли – тiльки тодi, як курили у дворi й той раптом згадав загадкового короля. Але то й не справжня розмова була, а так – спiльне вдихання нiкотину.

– Я маю вам дещо розповiсти з того, що пригадав. – Семен Маркович повернув i схилив голову, тюрбан пов'язки таки й далi трохи збивався, налазячи йому на очi. – Отож ваш герой живе з прийомними батьками, не знаючи, що насправдi вiн – син царя. І сам вiн цар, розумiете?

– Не зовсiм… – Ігор наморщив чоло. У шлунку смоктало дедалi сильнiше.

– Ну, бачите, вся п'еса побудована на цьому його незнаннi й на вiдкриттi страшного для нього знання…

– А чому «страшного»? – Ігор таки примусив себе думати про п'есу, а не про вiдчуття в животi. – Що в цьому страшного?

– Так отож. У кiнцi вiн, дiзнавшись, що вбив свого батька й i одружився зi своею матiр'ю, йде за мiсто i там на самотi виймае собi очi.

– То ви?.. – Ігор нарештi починав щось розумiти.

– Так. Я гратиму Едiпа в другiй частинi спектаклю. Так вирiшив режисер.

– Та нi. Я не про те. – Ігор перейшов на шепiт, хоча крiм них у залi нiкого й не було. – Ви що, вивчали такi твори, коли навчалися у тому, як його, театральному?..

– …Інститутi. Так. Вивчав. Ми тодi класику штудiювали, i то ретельно… – Кушнiр кивнув головою, i пов'язка ще бiльш насунулась на обличчя. – Так що й досi, як бачите, дещо пам'ятаю.

Позаду вiдчинилися дверi до зали, й крiзь них увiрвалося благеньке свiтло з коридору та гамiр кiлькох голосiв. Режисер Метелецький у супроводi групки акторiв прямував центральним проходом помiж рядами.

– Ось! Нашi головнi героi вже тут! – вiн широким жестом вказав на Ігоря й на Кушнiра. – Два царi! Два Едiпи!

– Їх що, буде два? – запопадливим голосом запитав хтось iз акторiв, котрi супроводжували Метелецького.

– Так! Їх буде двое! Зрештою, я, як режисер, маю право на творчий пошук! – режисер говорив це, явно кокетуючи. Навряд чи хтось у театрi, та й у всьому мiстi, мiг би поставити пiд сумнiв право режисера Метелецького на творчий пошук. – До речi, щоб я потiм не забув, – вiн довiрливо схилився над Ігорем i перейшов на тихе, приватне туркотiння, – я переговорив з бухгалтерiею. Пiсля закiнчення репетицii можете пiдiйти отримати аванс…

– Дякую! – Ігор не зумiв сказати цього так само пр

ватно. Прозвучало голосно i пафосно. Режисер довiрчо поклав йому руку на плече:

– А тепер прошу на сцену. Зараз я вас усiх розставлю так, як бачу на початку дii. Так, ви, Ігоре, ходiть сюди, ближче, ближче… Тож тут добре буде. А ви, Семене Марковичу, в першiй частинi будете не Едiпом, а тим пророком…

– Оракулом… – поправив режисера Кушнiр.

– Ну, нехай оракулом, – поморщився Метелецький.

– Де я стою? – запитав старий, повiльно пiднiмаючись на сцену.

– Ви?.. Ви зараз не стоiте, а виходите з-за лаштункiв. А ви, Ігоре, ви чуете мене?..

– Так, чую, – вiдгукнувся Ігор.

– Ви в цей час вiдтискаетеся вiд пiдлоги. Це буде символiзувати вашу втечу з дому. Тобто не вашу, а вашого героя, персонажа, розумiете?

– Розумiю… – знову вiдказав Ігор, дещо невпевнено цього разу.

– Так ось, ви тут, на краю, лежите i вiдтискаетеся, вiдтискаетеся, вiдтискаетеся… До речi, скiльки разiв ви можете вiдтиснутися?

– Не знаю. Разiв двадцять, може, тридцять.

– Мало! – Режисер трохи спантеличено замислився. – А якщо ви будете вiдтискатися не до повноi знемоги, а так, разiв по десять? Зачекайте! – раптом голосно заволав Метелецький, звертаючись уже не до Ігоря, а до всiх на сценi. – Чекайте! Пророковi потрiбен поводир! Адже вiн слiпий! Вiн же слiпий, так, Семене Марковичу?

Кушнiр кивнув з протилежного краю сцени.

– Тодi справдi потрiбен поводир! Або – поводирка! – Творче натхнення осяяло кощавувате обличчя режисера. – Ану, Ларисо, ходiть сюди! Станьте бiля Семена Марковича! Трохи спереду! Отак, отак!..

– Але ж я начебто Іокаста… – несмiливо пробурмотiла молоденька акторка, яку Ігор бачив, може, вдруге чи втрете. Та сама, що вчора, нiяковiючи, запитувала про текст п'еси.

– Будете, будете! Будете ви й Іокастою, i окастою, i бокастою! – Метелецький аж захлинувся, реготнувши вiд власного вдалого жарту. – А зараз ви хлопчик-поводир. У слiпого пророка!

– Оракула, – знову поправив його Кушнiр.

– Ну добре, оракула, – погодився з ним режисер. – Це ж не принципово. Глядач все одно рiзницi не вiдчувае. Тепер ви, Ігоре, вiдтискайтеся, давайте, давайте!..

Ігор лiг на пiдлогу i зробив кiлька вiдтискань. У животi смоктало й крутило. А режисер у цей час перебував у вирi творчого пошуку, шугав i ширяв у ньому, намагаючись використати мить натхнення по максимуму. Вiн спустився зi сцени до зали, вiдбiг десь на рiвень п'ятого чи шостого ряду i звiдти продовжував давати своi вказiвки:

– Ларисо, iдiть повiльно! Ви ж слiпого ведете! А ви, Семене Марковичу, не одну руку iй на плече покладiть, а обидвi. Отак i йдiть за нею слiдом. Ігоре, ви в цей час вiдтискаетеся! Скiльки зможете, Ігоре, якнайбiльше.

Ігор напружився й почав вiдтискання: одне, два, три, чотири… Вiд напруги знову на мить привидiлося, нiби вiн бачить там, пiд сценою, переплетення труб, але бруднi дошки тут-таки заступили видиво.

* * *

Коли Ігор отримував аванс, його руки тремтiли. Вiдтиснутися за час репетицii довелося разiв, мабуть, зо двiстi – не пiдряд, звичайно ж. Нiчого вiн iз задуму режисера не розумiв – зрештою, i сам Метелецький, мабуть, не дуже знав, чого вiн хоче вiд акторiв. Крiм проходiв по сценi Кушнiра з Ларисою та вiдтискань Ігоря вiд пiдлоги, жодних свiжих iдей йому цього дня до голови так i не прийшло. Тому вiн пiсля години занять вiдпустив усiх, крiм Кушнiра, в якого намагався випитати якнайбiльше реплiк з тексту древнього й малознаного автора Софоклеса.

Ігор же притьмом помчав до заповiтного вiконця. Передплiччя натомлено бринiли. Одночасно хотiлося пити, iсти, курити i в туалет за малою потребою. Касирка ж як на зло почала вимагати посвiдку особи – на щастя, документ знайшовся у внутрiшнiй кишенi куртки. Врештi жадана вiдомiсть була подана йому у вiконечко – трафарет затуляв усi iншi прiзвища, крiм його власного. Ігор поставив закарлючку наприкiнцi рядка й перерахував банкноти. Сума була не бозна-якою, та все ж це було краще, нiж нiчого. Подiливши грошi на двi частини – бiльшу i меншу, – вiн подався до буфету. Дорогою навiдав туалет, i в момент випорожнення знову здалося, нiби за змивним бачком унiтаза вiн бачить iзсередини буфет, стiйку з кавовим апаратом, пластмасовi стаканчики, серед яких самотньо стояла порцелянова чашка з вiдбитим вушком. Посуд стояв пiд кавовим апаратом, з боку буфетницi, його затулила чиясь спина, – та видiння знову щезло. Бiльшу частину грошей Ігор заховав разом з посвiдкою до внутрiшньоi кишенi, а меншу затис у кулацi й звернув до буфету. Пирiжок з лiвером, варене яйце i кава (розчинна, як завжди) мали його порятувати. Пирiжок був перепечений, яйце трiснуло, коли його варили, i добра частина бiлка витекла, натомiсть пiд шкаралупою була холодна, каламутна i брудна вода. А от каву йому дали у порцеляновiй чашцi, з вiдбитим вушком. Ігор чомусь навiть не здивувався цьому, швидко втамувавши голод, вiн просто випив гiркуватий, не вельми мiцний напiй, утер губи й пiшов на службовий вихiд курити.

Сигарет також не було. Вирiшивши купити курива дорогою додому, вiн стрельнув сигарету в робiтник

в сцени i, розминаючи ii тугi овальнi боки, попрямував до трамвайноi зупинки.

На зупинцi стояло з пiвтора десятка люду. Трамвая не було, тiльки з боку мосту показався зустрiчний. Вiн пригальмував, i з нього почали виходити пасажири. Ігор нарештi розкурив тугу й вологу сигарету, пустив дим, затягнувся й перевiв погляд на людей, котрi переходили трамвайну колiю в рiдкiй iмлi вологоi зимовоi сльоти…

Попереду всiх у сiрому демiсезонному пальтi, високо пiдiймаючи ноги у бурках, iшла стара жiнка, майже бабця. Ігор упiзнав ii – вона працювала гардеробницею в театрi i, здаеться, ще на пiвставки прибиральницею. Принаймнi з вiдром i зi шваброю вiн ii теж бачив. Жiнка вже перейшла колiю, коли ii обiгнав високий тип у куцiй спортивнiй куртцi. Тут стара послизнулась, автоматично вхопилася за рукав спортивноi куртки, чоловiк обернувся, простягнув руку, щоб пiдтримати жiнку пiд лiкоть, принагiдно зиркнув iй в обличчя i…

– Ах ти сука! Плямки! Всi сюди! Плямки! Чуете? – загорлав здоровило, висмикуючи свого рукава з пальцiв староi. Жiнка заточилась i сiла на брудну, просмолену землю одразу бiля колii. Вона гепнулась, аж пiдскочила, ii зуби клацнули, а голова закинулася назад. Смикнувшись, жiнка остаточно впала на спину, горiлиць. Здоровань розмахнувся ногою i з усiеi сили вдарив ii в голову, десь над вухом.

Вiд зупинки, на якiй стояв Ігор, до них уже бiгли трое чоловiкiв i молода жiнка чи, може, дiвчина. Вони усi з розгону приеднались до побоiща. Тiсно оточивши стару, почали методично завдавати ударiв ногами. Товкли хвилини зо двi. Нарештi один з чоловiкiв просто вистрибнув на тiло, яке вже лежало нерухомо, i, пiднiмаючи високо ноги в колiнах, каблуками почав гостро топтати шию, голову i груди. Решта стояла довкола, вiдхекуючись.

Ігор вiдвернувся, затягнувся сигаретою, аж вона зашкварчала. Краем ока, боковим зором, зауважив, що iншi люди на зупинцi, з тих, хто не кинувся добивати, також вiдводять або опускають погляди. Було гiрко, в шлунку знову засмоктало.

Четверо вбивць повернулись на зупинку, iхнi очi горiли, вони розмовляли мiж собою нервово, уривчастими фразами. Слух вихоплював з iхньоi балачки переважно вигуки – «ну ти й дав!», «а вiн ii!», «а вона ще й дригалася!».

Пiдiйшов трамвай, i вся четвiрка, повна власноi значущостi, попхалася на переднi дверi. Ігор за звичкою пiшов у хвiст вагона, та в останню мить вирiшив не сiдати у трамвай. Вiн застебнув куртку пiд саме горло, запхав руки до кишень i пiшов пiшки. Перейшов мiст, на якому з верхiв'iв рiки сильнiше вiяв студений вiтер, та проминув iще двi зупинки, доки аж на третiй його наздогнав наступний трамвай.

Додому знову дiстався, як уже стемнiло. Лiда зустрiла його у вузенькому коридорi в тому самому халатi, з розпущеним волоссям. Слабенька лампочка пiд стелею висвiтлювала тiнi в неi пiд очима, запалi, ледь обвислi щоки, ямку в глибинi довгоi худоi шиi. Ігор упiймав себе на сумiшi жалю й вiдрази, яка терпким гiрчичником обгорнула чи то серце, чи то шлунок.

– Я грошi принiс… – почав вiн з приемноi звiстки. Проте Лiда радостi не виявила.

– А я малу до батькiв вiдiслала. Бо ж невiдомо було, дадуть тобi платню чи нi.

Ігор витяг з внутрiшньоi кишенi заздалегiдь вiдкладенi крупнi банкноти i простягнув дружинi. Вона взяла жмут папiрцiв i, навiть не глянувши на них, заховала до кишенi халата.

– Їсти будеш?

– Якщо е…

– Я позичилась у сусiдки, то трохи купила. Яець, хлiба, картоплi.

– Добре зробила. Тепер можна й борг вiддати.

– То вже, мабуть, завтра. Бо, кажуть, як стемнiе, то грошей вiддавати не можна.

– Якi ми забобоннi. Але я й мав на увазi – завтра.

Ігор раптом упiймав себе на думцi, що сприймае розмову з дружиною цiлком вiдсторонено, немов радiопостановку, котра звучить собi пласким i монотонним дзижчанням iз радiоточки на стiнi. Вiн неспiшно роздягнувся i пройшов до кухнi.

Лiда зайшла за ним, почала гримiти посудом. За вiкном було темно i бридко, бруднi сiрi краплi сповзали вниз по склу. Тьмяна лампочка пiд стелею раптом на мить спалахнула яскраво i згасла. Не промовивши й слова, дружина вийняла з настiнноi шафки свiчку, запалила ii, поставила на край столу.

– Це, електрику вимкнули чи лампочка перегорiла?

– Може, й одне, й друге заразом. Не знаю…

Помовчали. Ігор дивився, як у кухонному присмерку рухаеться постать дружини, рiжучи хлiб, розiгрiваючи на плитi картопляний суп, переливаючи його до глибокоi тарiлки. На мить привидiлось, нiби десь там, у глибинах ii халата, клубочиться темно-брунатна безформна п'явка, здiймаючись догори, трохи не просуваючи своеi голови крiзь щiлину-запах над грудьми. Чи, може, в сутiнку це так метушилась тiнь вiд свiчки на столi? Голова трохи гула якимсь дрiбним електричним дзижчанням, згадка про побачене на зупинцi саднила в глибинi пам'ятi. У напiвтемрявi перед очима все мерехтiли якiсь сiро-райдужнi кола й овали.

Один з таких овалiв якось зовсiм непомiтно трансформувався в обiд глибокоi тарiлки, у якiй парувала жовтувата, трiшки каламутна рiдина з терпкуватим, не вельми с

iжим запахом. Ігор занурив ложку, трохи побовтав i почав сьорбати, майже не вiдчуваючи смаку страви. Черствуватий сiрий хлiб теж кутулявся у ротi, як вата.

«Чому з вiком усе в життi так втрачае смак?»

Думка знову прийшла рiзко, ословеснено. Не вiдчуття, а саме думка, чiтка i стисла, як конспект. Ігор стрепенувся, усвiдомивши це – думку про думку чи, ще сказати б, усвiдомлення думки. Так уже з ним бувало, але давно, рокiв у одинадцять-дванадцять, на межi дитинства й ранньоi юностi, коли починаеш замислюватись над собою: хто я, що я, чим я вiдрiзняюся вiд iнших. У тi роки Ігоревi подобалось думати про те, як саме вiн думае. Інколи такi роздуми наринали на нього просто в школi пiд час урокiв. Тодi вiн цiлковито губив нитку оповiдi вчителя й отямлювався пiд регiт однокласникiв – викладач, запримiтивши його вiдстороненiсть, звертав на це увагу й називав його на iм'я, на прiзвище двiчi, тричi. Тодi Ігор шарiвся, нiяковiв, i разом з нiяковiстю в серце приходила образа – на вчителя, на учнiв у класi, на батькiв, на всiх, хто не був у ту мить ним, не розумiв, що дiеться у нього всерединi. Шкiру обсипало дрiбним, неприемним приском, вiн щулився, пiдвiвшися з-за парти, впирався поглядом у носаки черевикiв i так само, як зараз, чiтко, словесно думав: «Я не такий! Я iнакший! Вони не розумiють!»

За кiлька рокiв, ближче до закiнчення школи, вiн вже навчився опановувати себе в такi моменти. Приск по шкiрi нiде не подiвся, проте Ігор уже звик до цього вiдчуття i майже не щулився, – тiльки поза комiром, там, де шия переходить у хребет, неймовiрно чухалося, свербiло. Вiн зводив докупи лопатки, через що випростувався, розгортав плечi, смикав догори пiдборiддям, i спiврозмовникам iнколи видавалося, що юнак поводиться зверхньо.

В дорослому життi цi вiдчуття заглухли – тiльки iнколи, в митi прикрих побутових незручностей, доводилося, не змiнюючи виразу обличчя, з усiеi сили пiдтискати пальцi на ногах. Це здебiльшого допомагало – вся енергiя напруги конденсувалась там, де нiхто не мiг ii зауважити. Тiльки робити це було зручнiше не стоячи, а сидячи за столом у кабiнетi начальства чи за столиком у буфетi. Чи на лавцi в парку або на госпдворi.

Але зараз, удома, на кухнi, перед Лiдою соромитися не було чого. Та, власне, вiн i не соромився – пригадав Ігор, з чого розпочався ланцюжок його асоцiацiй, – просто чiткiсть думки раптом вразила тiею вже призабутою яскравiстю раннього пiдлiткового вiку.

Ложка шкрябнула по дну тарiлки. Звук був не рiзким, проте неприемним: тертя металу об керамiку. Ігор вiдклав ложку.

Лiда мовчки постелила. Вони роздяглися, задмухнули свiчку й лягли. У темрявi Ігор намацав плече дружини, ковзнув рукою на груди. Почав iх гладити – так само без жодного слова, тамуючи дихання. Невдовзi ii смочки ствердли й завiбрували пiд пальцями. Хвилини близькостi були швидкими й механiчними. Коли все було скiнчено, Ігор перевернувся обличчям до стелi й глибоко вiдiтхнув. Хотiлося курити, проте вставати з лiжка було лiньки. Лiда ж, повернувшись обличчям до стiни, тихо-тихо прошепотiла: «Дякую. Добранiч». За кiлька хвилин ii дихання стало рiвномiрним i спокiйним. Ігор заснув, слухаючи вiддих дружини. Рожевi кола концентрично розiйшлися перед очима, широко, ще ширше, i вiн провалився у iхню конусоподiбно-спiральну глибiнь з чiткою, намальованою на темному тлi свiтлими лiтерами думкою: «Чому все у життi з часом так втрачае смак?»

Прокинувся вiн вiд усвiдомлення, що вже давно лежить з розплющеними очима й дивиться у стелю. Годинник показував шосту з хвилинами. Встав тихо, навшпиньках пробрався в кухню й заварив собi чаю. Посьорбав його з окрайцем хлiба, вiддмухуючи на край кухля твердi стеблинки заварки. Повернувся до кiмнати, знайшов свiй одяг на стiльцi в кутку. З дому вийшов теж нечутно: Лiда ще спала. Ранкове мiсто неквапно копошилося слабо органiзованим мурашником, люди в темних куртках i пальтах сунули по вулицях у напрямку автобусних i трамвайних зупинок – хто повiльнiше, хто швидше. Сiявся дрiбний колючий снiжок. За нiч грунт пiдмерз, проте було помiтно, що удень все мусить вiдтанути й перетворитися на щоденне брудне мiсиво, яке вже кiлька мiсяцiв чвакало пiд ногами й колесами.

«А до весни ще далеко…» – подумалося, i знову чiтко, реально, словесно.

Трамвай пiдповз повiльно, задрижав, роззявив до половини роздовбанi дверi. Ігор увiйшов, за звичкою пробрався у хвiст вагона. Салоном, розпихаючи пасажирiв, рухалася жiноча постать, але це була не кондукторка. Стара сива жiнка в чорнiй хустцi, чорнiй куфайчинi й чорнiй спiдницi (взуття ii Ігор не бачив), рiвномiрно похитуючись усiм тiлом з боку в бiк, закотивши очi пiд лоба, мандрувала в його бiк, рипучим голосом примовляючи:

– А ще у Книзi було сказано, що перед кiнцем свiту з'являться новi болiстi у свiтi i числом iх буде сiм. То вже з'явився СПІД, з'явилася болiсть Ебола, з'явився Альценгеймер, а тепер ось i п'ятнишки на очах появляються! І не буде вам нiкому прощення, i нiкому раю не побачити, якщо не покаетеся й не увiруете, якщо вiд грiхiв с

оiх не вiдмовитесь! Горе грiшникам! Горе нечестивим! Покриються струпом тiла iхнi, i очi iм вигниють, i слiпi блудитимуть у темрявi й гинутимуть цiлими мiстами! Покайтеся, нечестивцi!

Ігор повернувся обличчям до заднього скла, втупився в сто разiв бачений краевид: бруднi вантажiвки, якi, розбризкуючи грязюку, перетинають трамвайнi колii i в'iжджають до розкритих ворiт якихось баз, цементних заводiв, сталеливарних майстерень та iнших важливих пiдприемств, на яких щодня виробляли продукцiю i здобували хлiб насущний трударi його мiста.

Тим часом баба у чорному вже стояла просто в нього за спиною. Ігор озирнувся, ковзнув по нiй поглядом (хустка, голова, обличчя) – i тiльки й зауважив, що кiлька довгих сивих волосин на гострому поморщеному пiдборiддi. Трамвай зупинився. «Завод упаковочноi тари!» – оголосив водiй. Стара востанне вигукнула свое «покайтеся!» i несподiвано спритно, майже грацiозно збiгла сходами у вологий, промерзлий простiр зупинки. Коли трамвай рушив, Ігор встиг побачити, як баба, пiднявши майже до очей чорного комiра й заховавши долонi до кишень куфайки, всiею скоцюрбленою постаттю рiзко пiрнула у вiдхилену iржаву браму заводу.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Переклад Бориса Тена.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить