Танго долi
Юлiя Шеко

Важко жити iз клеймом «Невдаха». Вiкторiя завжди потрапляе у неприемностi, але одного разу на ii шляху з’являеться принц, що рятуе вiд усiх проблем. Не зважаючи на небезпечнi жарти долi, дiвчина з хлопцем тримаються разом та встигають закохатися, хоч iхне щастя й не довго тривае. Дiвчина iде до подруги в Туреччину, де на неi чекають справжнi невдачi – розрив стосункiв iз коханим, тимчасове божевiлля подруги та згвалтування iз боку ii чоловiка, який вiд розпачу за втраченою дитиною наважуеться на такий жорстокий крок. Вiкторiя повертаеться додому сама не своя, але доля знову посилае iй новi випробування. Чи зможе вона iх перенести та врештi-решт отримати свою частинку щастя чи так на все життя й залишиться невдахою, якiй нiколи не посмiхаеться панi удача?…

Юлiя Шеко

Танго долi

РОЗДІЛ 1

Менi завжди подобався вираз «народився в сорочцi». Нiби, не зважаючи на будь-якi пiдлостi та невдачi, тебе все одно врятують, витягнуть зi складних ситуацiй, допоможуть не потрапити у бiду… Як кажуть, янгол-охоронець завжди поруч. Так от, все це – точно не про мене. Навiть сьогоднi, у такий чудовий день свого двадцятип’ятирiччя, я все одно потрапила у халепу. Ось я перечiпляюсь за сходинку тролейбуса, вiдчуваю як втрачаю рiвновагу i лечу прямiсiнько у брудну i, я впевнена глибоку, калюжу. Бачу як пасажири всерединi тролейбусу та на зупинцi витрiщаються на мене, навiть не намагаючись простягнути руку допомоги. Мое гарно закручене волосся, на яке я витратила двi години дорогоцiнного часу, розкуйовджуеться, а блiдо-рожева сукня вкриваеться пiдступними плямами. Ну що ж, хiба це вперше?

Але стоп! Що це? Картинка змiнюеться, плiвка перемотуеться назад i ось на пiв шляху до мого грандiозного занурення з’являеться вiн – чорноволосий красень. Його статура досить мiцна аби схопити та втримати мене, при цьому навiть не похитнувшись Я iз вдячнiстю побитоi кiшки дивлюся на нього, а вiн спускае мене з рук i ставить на землю.

– Вам треба бути обережнiшою. – промовляе вiн менi низьким баритоном.

– Ага. – тiльки й в змозi видавити я iз себе, зачарована його голосом.

Вiн вiдходить вiд дверей, пропускаючи повз невдоволений натовп.

– Поставали на проходi! – обурюеться бабуся i штовхае мене у спину.

Я знову не втримуюсь на ногах i падаю в обiйми незнайомця.

– Пробачте. – виправдовуюсь я. – Я ненавмисне.

– Пусте. – вiдповiдае вiн i, схопивши мене на руки, переставляе на безпечну вiдстань. – Було б прикро якби ви зiпсували свое вбрання.

– Та! – кидаю я. – Менi не звикати.

– Тобто, ви вже не вперше падаете у калюжу? – смiеться вiн.

Але хiба це смiшно?

– Я не лише падаю в калюжi. – гордо кажу я. – Зi мною багато й чого iншого трапляеться.

– Тобто ви – майстер iз потрапляння у халепи?

– Можна й так сказати. – сумно пiдтверджую я. – Але, до речi, це перший випадок за тиждень. Напевно, той, хто робить менi всi цi пiдступи, лише сьогоднi повернувся з вiдпустки.

– О, то вас можна привiтати?

На його вустах знову сяе посмiшка i я автоматично посмiхаюсь у вiдповiдь. В голову раптово приходить неймовiрна iдея.

– А ви б не могли на один день стати моiм кавалером?

Я обожнюю своiх подруг. Ми знайомi ще зi шкiльних лав, тому знаемо одна одну, немов облуплених. Я ладна пiти на все заради них. Та все ж таки iнколи у мене виникае непереборне бажання вбити iх – i бажано всiх одразу.

Нас разом п’ятеро. Олеся подорослiшала з нас найпершою – у сiмнадцять рокiв вона вийшла замiж, через пiв року народила малюка. Зараз цьому шибенику сiм рокiв i вiн в змозi довести до iстерики навiть найспокiйнiшу людину в свiтi. Та вона почувае себе щасливою. Ірка час вiд часу крутить короткi романи, притримуючись певних правил у виборi чоловiка. Вiн обов’язково мае бути елегантним, щедрим, розумним, ввiчливим, цiкавим у спiлкуваннi… Та ще багато iншого. Ну а головне – статок. Як вона сама каже – з любим рай i в куренi, якщо курiнь на Балi.

Аня найближча менi – ми вдвох мрiемо про благородних принцiв, про велику родину та будиночок за мiстом. А ще декiлькох собак рiзноi породи. Єдина (i дуже вагома) наша вiдмiннiсть полягае в Анiному нареченому – вiн у неi справжнiй, а не уявний, як у мене. Ну i Тоня – вперта, впевнена у собi, трiшки самозакохана бiзнес-ледi. По закiнченню школи, вона одразу ж пiшла на роботу до адвокатськоi контори i зараз, отримуючи заочно вищу освiту, вже претендуе на досить високу посаду. Кiлька мiсяцiв тому вона одружилася з одним зi своiх клiентiв.

Сьогоднi, у свiй день народження, я не могла постати перед ними на самотi. По-перше, вони всi мали прийти зi своiми половинками i я, напевно б, почувала себе бiлою вороною серед них. А по-друге, я вже сказала iм, що маю кавалера. Хоч це i було брехнею, я вiрила, що зможу якось вийти iз ситуацii. Невже доля, в нагороду за моi попереднi негаразди, послала менi цього чоловiка? Я не тiшилася iлюзiями щодо тривалих стосункiв та радiла, що хоча б на один день звiльнилася вiд надокучливих питань своiх подруг

– Нарештi! – налетiла на мене Іра. – Ми гадали, що ти знову потрапила у неприемностi.

Я перевела погляд на свого супутника, благаючи його мовчати. Сподiваюсь, вiн зрозумiе моi натяки i не розкаже про недавнiй iнцидент.

– Та годi тобi! – пiдхопила весело Олеся. – Все з нею добре, хiба не бачиш?

– Дякувати Богу, що сьогоднi твою сукню не зажувало в ескалатор. – влiзла у розмову Тоня. – Нас би це не здивувало, а от, гадаю, чоловiки були б в шоцi вiд напiв оголеноi iменинницi.

– Познайомтесь, це Богдан. – вирiшивши не зважати на пiдколювання подруг, сказала я.

Мiй новий знайомий тримався впевнено, гордо оглядаючи присутнiх. Однiею рукою вiн обiймав мене за талiю.

– Радий знайомству. – гучно сказав вiн.

По черзi вiн кожному iз чоловiкiв потиснув, а жiнкам поцiлував руки. Я здивувалась, що ще досi iснують такi галантнi особи i краем ока помiтила здивування своiх подруг. «Ну що, зробила я вас?» – переможно думала я, дивлячись на Богдана. Шкода тiльки, що цей спектакль лише на один день.

– Як давно ви знайомi з нашою Вiтою? – запитала як завжди говiрка Олеся. – Вона у нас як партизан, витягнути з неi якiсь подробицi неможливо.

– Не так давно, як ви гадаете. – хитро вiдповiв Богдан.

«Всього сорок хвилин» – подумала я i опустила очi донизу. І чому моi любi подруги так люблять про все допитуватись?

– А скiльки вам рокiв? – запитала в свою чергу Аня.

Бiля неi сидiв iз замрiяним поглядом Ігор i тихо хрумтiв салатом. За весь час нашого знайомства я почула вiд нього лише кiлька слiв. Цiкаво, разом з нею вiн такий же мовчазний?

– Двадцять два. – не вагаючись вiдповiв Богдан.

Всi помiтно зацiкавились. Чесно кажучи, я й сама була здивована почутому, адже виглядав вiн щонайменше на двадцять вiсiм!

– О… – проспiвала Іра. – То тебе потягнуло на молодняк, Вiтусь?

– А ти щось маеш проти? – вiдбила я подачу, зиркнувши на ii сьогоднiшнього кавалера.

Це був дорослий, я б сказала, поважного вiку чоловiк, який зосереджено за всiм споглядав. Його сивина була вдало замаскована каштановою фарбою, а на обличчi вже давно проступили глибокi зморшки. Іра почала iсти ще гарячий жульен, зосереджено длубаючись у ньому.

– Може, потанцюемо? – запропонував Олесин чоловiк, щойно почув музику. – Сьогоднi тут грае оркестр, чому б не насолодитися цим?

– Дозволите запросити вас? – простягнув долоню Богдан, слiдкуючи прикладу попередника.

Повiльно кружляючи в танцi, я помiтила, що тiльки одна Іра сидить з похнюпленим виглядом i часто ковтае дороге вино. Це було не схоже на неi i я вирiшила розiбратися у чому справа як тiльки з’явиться потрiбний момент. А поки, ми мовчки танцювали з Богданом i я боязко притискалася до нього, не бажаючи бути викритою. В той час як вiн, здаеться, почував себе досить комфортно, мiцно тримаючи мене за талiю.

Пiсля трьох келихiв шампанського, я зрозумiла, що час зупинятися. Усi присутнi були достатньо п’яними аби звертати увагу на винуватицю сьогоднiшньоi подii (тобто на мене) i розбрелися парами по закутках кафе. Я вiдчула полегшення, звiльнившись вiд ролi закоханоi жiнки. На мiй подив, тiльки один Богдан залишався тверезим, торкнувшись вишуканого вина всього один раз. Зараз вiн сидiв на шкiрянiй софi i про щось дискутував з Іриним бойфрендом – чи то про полiтичнi, чи то бiзнесовi новини. Згадавши про подругу, яка зникла з мого поля зору ще хвилин двадцять тому, я попрямувала до дамськоi кiмнати.

Там було тихо i порожньо; мимохiдь я подумала, що Іра непомiтно пiшла з кафе, коли ми несамовито обговорювали якусь нiсенiтницю. Але тодi чому залишився ii кавалер?

Нарештi, з однiеi iз кабiнок долинули незрозумiлi звуки.

– Ірка! – невiдомо навiщо голосно крикнула я. У головi нестримно стрибали коники вiд мiцного напою. – Ти тут?

За хвилину дверi розчинилися, з-за них з’явилась Ірина голова. Порiвнюючи з початком нашоi зустрiчi, вона мала змарнiлий, навiть хворобливий, вигляд.

– Щось трапилось? – схвилювалась я. – Тобi зле?

– Нi, нiчого. – вiдповiла вона, намагаючись бути впевненою у власних словах. – Все добре.

Я ще раз поглянула на неi i зрозумiла, що вона приховуе щось вiд мене. Не в моiх правилах витягувати з людей подробицi, про якi вони самi не хочуть розповiдати, але зараз я серйозно затурбувалась за самопочуття своеi подруги.

– Давай викличемо лiкаря? – заметушилась я. – Може тобi принести води? А краще ходiмо на свiже повiтря?

– Чудова iдея. – погодилась вона i пiшла до виходу.

Я йшла поруч неi i вiдчувала як невпевнено вона крокуе. Нiхто не звернув на нас уваги i без зайвих запитань ми вийшли на вулицю. Вона злегка притулилась до стiни i витягнула з кишенi цигарку.

– Маю сумнiви, що це покращить тобi самопочуття. – сказала я, вiдхиляючись убiк. Сморiд ii ароматизованих цигарок викликав у мене нудоту.

Вона була вперта i нiколи не прислуховувалась до чужих порад. Ще жоден не змiг переконати ii у тому, що нiкотин – це зло, хоча вона й сама, мабуть, все це чудово усвiдомлювала.

Я помiтила, що колiр ii обличчя знову стае но

мального вiдтiнку – рожевого, а не сiро-брудного як був ще з хвилину тому. Виявляеться, i цигарки в певних випадках можуть творити дива.

Вона закрила очi i важко видихнула повiтря.

– Тобi краще? – поцiкавилась я.

– Набагато. – сказала вона i присiла на лаву.

– Тобi потрiбно звернутися до лiкаря. – ненав’язливо порадила я. – Чи ти просто перепила?

– Я вагiтна. – немов вiдрiзала вона, знову затягуючись цигаркою.

Я шаленими очима дивилась на неi i не знала як вiдреагувати на почуте.

– Справдi? – зрадiла я. – Ти впевнена у цьому?

– Нещодавно була у лiкаря. – сухо вiдповiла Іра. – Тринадцять тижнiв.

– Три мiсяцi? – показала я видатнi математичнi здiбностi. – Нашi знають?

– Звiсно, нi. Я сама про це дiзналася лише кiлька днiв тому.

Я не помiтила жодних проявiв радостi у ii словах; скорiше, навпаки вони звучали сумно та приречено.

– Я хотiла зробити аборт як тiльки дiзналась про вагiтнiсть. – зiзналася вона. – Але лiкар сказав, що на моему термiнi це робити небезпечно. Можуть бути сумнi наслiдки, аж до летального результату.

– Але чому одразу аборт? – обурилась я за ще ненароджену дитину.

– А що ти пропонуеш? – раптом вибухнула подруга i злим поглядом пальнула в мене. – Зв’язати себе по рукам та ногам у двадцять п’ять рокiв? Самовiльно посадити себе до в’язницi?

– Олеся взагалi народила у вiсiмнадцять. – запротестувала я. – І нiчого, виглядае щасливою.

– Не порiвнюй нас! Хто знае як би склалося ii життя аби не цей малолiтнiй тиран. Пам’ятаеш як вона хотiла стати акторкою?

Я на мить завагалася чи варто взагалi продовжувати цю розмову i переконувати ii у чомусь. Адже, ймовiрнiсть бути почутою залишаеться на дуже низькому рiвнi.

– Ти просто втомилась. – лагiдно промовила я, обiймаючи ii за плечi. – Тобi немае через що турбуватися. У тебе е ми, е коханий чоловiк. У тебе просто величезна група пiдтримки i разом ми впораемось.

Я побачила як по ii кам’яному обличчю скотилась сльоза.

– Ти гадаеш дитина вiд нього? – запитала вона, показуючи головою у бiк свого нового залицяльника. – Ми знайомi всього мiсяць.

– То що заважае тобi сходити до батька майбутньоi дитини? – не здивувалась я ii заявi.

– Гадаю, вiн буде просто на сьомому небi вiд щастя! – уiдливо сказала Ірка. – Враховуючи те, що у нього своiх спиногризiв достатньо. Хоча, найщасливiшою у цьому випадку буде його дружина – «я була коханкою вашого чоловiка i тепер ви маете прийняти мене до себе з малим байстрюком». Вийде справжня шведська родина.

Я уважно слухала вибухи ii гнiву i по-своему жалiла ii. Та чи не сама вона винна у тому, що трапилось?

– Чому ж тодi ви не користувалися контрацептивами? – запитала я.

– Йому, бачите, не подобалися вiдчуття у презервативi! А я весь час забувала про пiгулки…

– Тодi скажи своему, до речi як його звати?…

– Мовзар.

– Мовзару, що це вiд нього дитина. Чоловiки все одно не тямлять у термiнах вагiтностi. Вiн здаеться солiдним чоловiком.

– Так. – пiдтвердила подруга. – У нього своя фiрма, е будинок в Киевi… Але якби ти знала який вiн жмикрут! Я хотiла сьогоднi ввечерi порвати з ним.

– Ти сама знаеш як буде краще. Але завжди пам’ятай, що я поруч i в будь-якому випадку готова прийти тобi на допомогу.

– Як Чiп та Дейл? – усмiхнулась вона.

– Скорiше як Гаечка. – вiдповiла я, посмiхаючись.

Їi очi знову засяяли.

РОЗДІЛ 2

Мене нещадно вирвав з обiймiв Морфея телефонний дзвiнок. Голова була важкою (що не дивно, зважаючи на вчорашнiй вечiр) i я навiть не змогла вiдкрити очi, щоб поглянути хто телефонуе.

– Улльо. – сонно протягнула я.

Скорiше за все це одна з моiх товаришок по чарцi бажае поцiкавитись самопочуттям вчорашньоi iменинницi.

– Вiкторiя, доброго ранку! – несподiвано пролунав чоловiчий голос. – Ти досi спиш?

– Завдяки вашому дзвiнку вже прокинулась. – незадоволено вiдповiла я, не впiзнаючи невидимого спiврозмовника.

– Не думав, що виконуватиму роль будильника. – жартiвливо сказав вiн i додав. – Тодi швидко пiдiймайся i приводь себе до ладу.

– А це взагалi хто? – нарештi здогадалась запитати я.

– Невже ти вже встигла забути чоловiка, який вчора так сумлiнно виконував роль твого кавалера?

– Богдан? – одразу ж прокинулась я. – Звiдки у тебе мiй номер?

Я точно пам’ятала, що вчора ми спокiйно розiйшлися, не обмiнявшись iз ним контактами. Хоч я й хотiла з ним зустрiтися ще раз, але не наважилась виступити iнiцiатором продовження нашого тимчасового знайомства.

– У наш час знайти номер необхiдноi тобi людини не так i важко. – загадково промовив вiн.

Я вирiшила детально не розпитувати його – буде навiть цiкавiше, якщо це залишиться його таемницею.

– То що, пiдеш зi мною на побачення?

– Коли? – вiдреагувала я, не приховуючи свого бажання побачити його.

– Сьогоднi о четвертiй. – проiнструктував вiн. – У ботанiчному саду якраз сезон цвiтiння бузку. Ти ж не хочеш це пропустити?

– Є… – немов старий комп’ютер зависнула я. – Так, тобто нi…

«Ну ти й гальмо!» – крикнув чортик на моему плечi. –

Коли ти вже навчишся виразно говорити?»

– Я так розумiю це означае згоду?

– Анюта, привiт! – весело прощебетала я, наводячи останнi риси в макiяжi. – Як твоя голова?

– Трiщить. – чесно вiдповiла вона, втомлено зiтхаючи. – Алкоголь – це зло.

– А зло потрiбно знищувати. – повторила я нашу улюблену фразу i поглянула на себе в дзеркало.

На щастя, макiяж вийшов чудово – не дуже яскраво аби зробити мене вульгарною, але й не настiльки непоказним, аби я виглядала простачкою. Природнiй, майже мiй щоденний макiяж. Хiба що не вистачае червоноi помади – головноi зброi, яку я використовую в особливих випадках. Хоча незрозумiло чому, адже вона так менi пасуе…

– Що? – отямилась я, почувши Анютин голос. – Ти щось казала?

– Питала чому телефонуеш.

– Сьогоднi я нарештi йду на побачення! – радiсно сповiстила я i прикусила язик.

Ну чому я така дурепа? Адже вчора я так вперто намагалася переконати подруг, що Богдан мiй коханий!

– Тобто ранiше ти не ходила на побачення? – розгубилась ще заспана Аня. – А як же Богдан?

– Тiльки пообiцяй, що нiкому не вiдкриеш моеi таемницi. – тихо попросила я, нiби боялась, що нас пiдслухають. – Насправдi, я познайомилась з Богданом на сорок хвилин ранiше вiд вас.

– Це як? – ще бiльше отетерiла подруга.

– Ми зiштовхнулися на автобуснiй зупинцi. – пояснила я i розповiла про нашу фатальну зустрiч iз ним.

– Слухай… – мрiйливо промовила Аня. – А може це доля?

Я зiтхнула, згадуючи його синi очi та малюючи в уявi нашу сьогоднiшню зустрiч. А може це й справдi – доля?

Якщо ви невдаха, то врятувати вас вiд самого себе не зможе нiхто.

Вбрана у чорнi джинси та блакитну блузу, що гарно пiдкреслювали мою фiгуру, я замрiяно йшла шумною вуличкою. Мое волосся розвiвалося пiд подувами грайливого вiтерця i я з радiсним хвилюванням, в очiкуваннi рандеву, крокувала брущатою дорогою. Було досить гамiрно i я навiть трiшки засмутилась – усамiтнитися у такому натовпi нам точно не вдасться. Я раптово розлютилася на невинних людей – невже всiм так закортiло помилуватися бузком? Хiба його не достатньо на вулицях столицi?

Пiд ногами сновигала малеча; iхнi батьки, хапаючи своiх неспокiйних чад, намагалися якомога швидше дiстатися мiсця призначення. Хтось йшов занадто повiльно, хтось навпаки розштовхував усiх на своему шляху, а я не зважала на них, видивляючись в далинi свого кавалера.

– Шо ти пливеш як сонна муха? – налетiв на мене кремезний чолов’яга i грубо вiдштовхнув убiк.

Не втримавшись на високих пiдборах, якi я погарячкувала вдягнути, збираючись на прогулянку, я похитнулась i полетiла вниз крутим схилом. Пролетiвши з десяток метрiв я вдарилась об твердий грунт i нарештi зупинилась. На превеликий подив я досi лишалася при свiдомостi, хоча жгучий бiль розривав мою праву ногу i не дозволяв поворухнутися.

– Я так i знав, що ти потрапиш у халепу! – пiдбiгаючи до мене, сказав Богдан. – Треба було забрати тебе бiля самого будинку.

– Закритий перелом гомiлковостопного суглобу. – констатував лiкар, вивчивши рентгенiвськi знiмки. – Нiчого серйозного.

Я здивувалась легкостi його слiв. Можливо, для хiрурга це й несерйозна травма, а ось для мене ще й яка!

– Як довго вона не зможе ходити? – запитав Богдан, коли лiкар провiв усi необхiднi манiпуляцii з ногою.

Я уважно дивилась на неi, нiби не вiрила, що вона на мiсцi – настiльки сильнi анестетики менi вкололи перед вправленням.

– Як мiнiмум, 6 тижнiв. – винiс хiрург свiй вирок.

Я ледь не заплакала, почувши цi слова.

– І всi цi 6 тижнiв менi доведеться провести в лiкарнi? – безнадiйно запитала я.

– Якщо вас немае кому доглядати, то можете залишитися в стацiонарi. – пiдтвердив ескулап. – Хоча, на вашому мiсцi, я б попросив знайомих потурбуватися перший час про вас. Самi знаете, якi умови в державних лiкарнях…

– Тобто менi можна додому? – як дитина зрадiла я.

Ця новина i справдi полегшила менi душу. Лiкар пропустив мiй радiсний викрик повз вуха i повернувся до Богдана.

– Ось перелiк лiкiв та процедур, якi потрiбно виконувати кожного дня для швидшого одужання. – простягнув вiн аркуш паперу, розписаний акуратним (що нетипово для робiтникiв медицини) почерком. – Я можу довiрити його вам?

Богдан кинув на мене погляд i коротко промовив до лiкаря:

– Звiсно, можете.

Упiймавши таксi, ми увiйшли до моеi квартири вже за двадцять хвилин. Я одразу ж знiтилась своему вiчному безладу, згадуючи, що у ваннiй кiмнатi повсюди розкидана нижня бiлизна.

– Ти не проти якщо я похазяйную у тебе? – запитав Богдан i пiдвiв мене до лiжка. – А ти поки що вiдпочинь.

Я охоче прилягла, не сперечаючись iз ним i в ту ж мить вiдчула як заплющуються очi. «Чудове вийшло побачення!» – крикнуло набридливе чортенятко. – «І чому вiд тебе однi неприемностi?»…

Я прокинулась вiд цiлковитоi тишi. Здавалося, навiть природа перестала гомонiти, аби не заважати моему сну. Я помiтила, що на дворi настала нiч – густа та чорна. Нiби-то хтось викрав мiсяць i забрав його до себе додому, заховавши пiд теплу ковдру. Зiрк

ледь-ледь пробивалися своiм маренням крiзь темну гущавину хмар, вириваючи окремi частинки навколишнього свiту. Перевернувшись на iнший бiк, я знову поринула у яскраву краiну своiх фантазiй-снiв.

РОЗДІЛ 3

Я лiниво розплющила очi, вiдчувши бiля носа приемний аромат свiжого хлiбу. На столику бiля лiжка стяла таця з двома шматочками тостiв та фруктовою вiвсяною кашею.

– Це все, що я змiг вигадати iз знайденого на кухнi. – помiтив мое пробудження Богдан. Вiн сидiв на диванi навпроти. – Тобi треба пiдкрiпитися.

– Снiданок у лiжко? – запитала я, пiднiмаючи подушку, щоб сiсти.

Ниючим болем вiдiзвалась нога – напевно, дiя знеболювального минула i зламана кiстка поспiшила нагадати про себе.

– Боляче? – запитав у свою чергу Богдан вiдреагувавши на мiй тихий стогiн.

– Трiшки. – вiдповiла я, хоча насправдi бiль був досить сильним.

– Сподiваюсь, ти не проти, що я затримався у тебе? – запитав вiн, хоча я зрозумiла, що вiдповiдi моеi не потребував. – Я подумав, що тобi буде потрiбна моя допомога.

– Так, дякую. – знiяковiла я, не знаючи чим викликала його прихильнiсть. – Але ти можеш йти, якщо тобi потрiбно. Я й сама впораюсь.

– Ти впевнена? Я дзвонив твоiм подругам, Олеся сказала, що приiде до тебе ввечерi.

Я здивувалась цiй новинi – вiн дзвонив моiм подругам? Чи не почулося менi?

Вiн турбуеться про мене. Але чому?

– Ти дивачка. – сказав вiн, помiтивши мое замiшання. – Але подобаешся менi…

У дверi наполегливо дзвонили. Поки я дошкутильгала до них, моя голова була готова вибухнути.

– Леська! – вигукнула я подрузi на порозi. – Ти що, збожеволiла?

– Вiтусiк, ти як? – заметушилась Олеся. – Як почуваешся? Куди ти вляпалась в цей раз?

– Нiкуди я не вляпалась. – з образою вiдповiла я i пропустила ii всередину. – Всього на всього зламала ногу.

– Всього на всього? – передражнила подруга. – А як же тепер наша поiздка в Буковель?

– Ти гадаеш, що моя нога буде в недiездатному станi ще пiв року? – питанням на питання вiдповiла я. – Ну дякую тобi за чудовi перспективи i вiру в мое одужання!

Прострибавши на однiй нозi до кухнi, я ввiмкнула чайник i присiла на табурет. За мить до мене приедналась Олеся, одразу ж пiдходячи до холодильника.

– Як завжди, порожньо… – задумливо, нiби до самоi себе, сказала вона. – І з чого тобi приготувати iсти?

– По-перше, я не настiльки немiчна аби не бути спроможною приготувати собi якусь страву. – вiдповiла я, слiдкуючи за ii хаотичними рухами. – По-друге, кiлька годин тому мене вже нагодували снiданком.

Подруга вiдiрвалась вiд розглядання полиць холодильника i зацiкавлено подивилась на мене.

– І хто ж це був?

– Богдан. – легко вiдповiла я, нiби вона й сама мала про це здогадатися.

– А куди ж вiн зник? – з нотками розчарування запитала вона. – Менi сподобалося з ним спiлкуватися. Напевно, вiн единий, хто справдi пiдходить тобi.

– І з чого ж ти зробила такi висновки, – з iронiею запитала я. – Якщо майже весь вечiр ти цiлувалася зi своiм Ванею в закутках кафе?

Я помiтила, що вона почервонiла.

– Мiж iншим, це був перший повноцiнний вечiр, проведений без Макса. – виправдалась вона. – Якби ти знала наскiльки у подружньому життi не вистачае романтики… Я вже й забула, що значить проводити з коханим цiлий день, не боячись бути потурбованою дитиною.

– А Богдан тобi точно пiдходить! – додала вона за хвилину. – Вiн такий серйозний та розумний… Думаю, вiн зможе стримувати твою енергiю i направляти ii в мирне джерело.

– Тобто я направляю ii у невiрному напрямку? – образилась я.

– У деякi моменти так. Хоча, можливо, саме це i зробило тебе особливою в його очах?

Ми сидiли на диванi i, щiльно закутавшись у ковдру, переглядали романтичний фiльм. Сюжет пiдходив до кiнця i ми вдвох ледь не плавали у морi власних слiз. Нiколи не любила таких стрiчок! Тодi чому я ii дивлюся зараз?

– Ваня з Максом сьогоднi вдвох на господарствi? – запитала я, коли подруга заправляла постiль.

– Ага. – погодилась вона, продовжуючи боротися iз широким простирадлом. – Боюся, нiчого доброго з цього не вийде, але ж мають вони колись привчатися до самостiйностi. А то у них раптом що – одразу до мами. А тут все, лафа кiнчилась.

– Я навiть телефон вимкнула. – по-дитячому сказала вона i покрутила передi мною слухавкою. – Вечiр свободи та спокою!

Я дивилась на неi з посмiшкою – така проста рiч, як ночiвля поза власною домiвкою приносить iй невичерпну радiсть. І хоча я знала, що вона просто обожнюе двох своiх чоловiкiв, на мить задумалась – може Іра була права щодо вагiтностi? Що не варто прив’язувати себе до iншого, вiддаючи йому все свое життя, якщо ти ще не готовий до цього? І зрозумiла – такий крок мае бути сто разiв обмiркований, адже назад шляху вже не буде…

– Ну що, тепер твоя черга розповiсти про Богдана детальнiше. – почала Олеся, сiвши на щойно заслане лiжко. – Горю вiд нетерпiння, чекаю подробиць.

Їi очi свiтилися, а я знала, що розповiдати – нiчого. Сказати iй про це чи вигадати щось?

Ранiше, ще в шкiльнi роки ми

асто збиралися вп’ятьох аби подiлитися найпотаемнiшими секретами та враженнями. Ми знали, коли кожна вперше поцiлувалась, закохалась та втратила незайманiсть. Мiж нами нiколи не було нi таемниць, нi брехнi.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить