Богиня i Консультант
Володимир Львович Єшкiлев

Роман «Богиня i Консультант» здатний зламати звичнi та зручнi стереотипи з шкiльних пiдручникiв. Володимир Єшкiлев проводить читачiв за кулiсу украiнськоi iсторii та руйнуе нав’язану нам картину владноi гри глобальних сил. А все починаеться з того, що одного дня хлопцi, шукаючи мотузку, виламують замок шухляди i натрапляють на камiнець, захований серед археологiчного мотлоху. Той день назавжди змiнюе долi героiв роману, вплiтаючи iх у довгу криваву iсторiю, що тягнеться крiзь столiття. Автор iнтригуе читача детективною непередбачуванiстю пошукiв, точнiстю iсторичних деталей та парадоксальними iнтерпретацiями вiдомих подiй i фактiв.

У 2010 роцi за роман «Богиня i Консультант» Володимиру Єшкiлеву була присуджена Мiжнародна лiтературна премiя «Портал».

Володимир Єшкiлев

Богиня i Консультант

© В. Л. Єшкiлев, 2009

© Л. П. Вировець, художне оформлення, 2016

Замiсть прологу

Карпати. Ранок

Полковник дивився на хмарний фронт, що сповзав iз колючоi лопатки гiрського перевалу. Сизе лахмiття туману вже накрило нижнi тераси темно-зеленого передгiр’я i пiдповзло до жовтого урвища. Пiд ним сплiталися у живi канати водянi струменi. Вони вiдблискували тьмяним цинком.

– Красиво, – погодився з якоюсь невисловленою думкою Паладин Храму. – Ви, здаеться, провели дитинство у цих краях?

– Нi, то були iншi гори, – сказав Полковник.

– Іншi?

– Так.

Мовчання. Рiвний вiчний шум води.

– Ну, iншi то iншi, – Паладин вiдiгнав вiд обличчя комара. – Повернемося до справ. Наш iноземний друг дуже засмучений останнiми новинами. Ви обiцяли йому повний контроль над ситуацiею. Тепер, пiсля вашого проколу, вiн вже не з тiею довiрою сприймае нашi запевнення.

– А ви менше його запевнюйте. Не з тою довiрою вiн, бач, сприймае… Проколи трапляються. При здiйсненнi спецоперацii нiколи не можна спрогнозувати все на сто вiдсоткiв. Нiколи.

– Але ж це не може бути пiдставою для самовиправдань. Ідеться не про пересiчну спецоперацiю. Ідеться про такi речi, якi можуть зрушити свiтову рiвновагу Сил.

– Я в курсi.

– Ви в курсi? – на чолi Паладина накреслились вертикальнi зморшки. Наче дельта висохлих каналiв, якими пiт стiкае до перенiсся. – Це вашi люди, Полковнику, вашi люди стерли останнього носiя iнформацii. Стерли просто так, без потреби. А ще привернули увагу. Скоро тут з’являться гостi. Вiдомi вам. Ви будете з ними воювати?

– Буду.

– Полковнику, ви кажете…

– Не лякайте мене гостями. Не лякайте, кажу. Мiй дiд, аби ви знали, тими вашими гостями свиней годував.

– А от наш друг вважае, що настав час закликати Майстра Зброi.

– Ваш друг… Чорт би вас грав з отим вашим другом… А ви його зможете вiд цього вiдмовити?

– Я? – Паладин здивовано подивився на почервонiле обличчя офiцера. – Нi, я не зможу.

– А хто зможе? Ваш Коммодор зможе?

– Не знаю. Скорше «нi», анiж «так». Я все ж таки…

– Почекай, чоловiче, – Полковник провiв вказiвним пальцем мiж комiром i шиею, нiби йому тиснуло. – Я вiйськовий. Ваших грьобаних «не знаю, скорше так, може, як» я не розумiю. Не навчений. Вiдповiдай менi чiтко: зможе чи нi?

– То ви вiд мене вимагаете…

– Зможе чи нi? – Полковник наблизився до Паладина усiм своiм громiздким тiлом. Щось змусило того подивитися офiцеровi в очi. Вiн подивився, вiдвiв погляд i сказав:

– Нi.

– Тодi про що ми тепер говоримо? І нащо?

– Не треба, не треба отак вже робити висновки. Muchabola[1 - Надто товсто – бiльярдний термiн (iсп.).]. Чи ви вважаете, що нам iз вами тепер не потрiбна спiльна позицiя, не потрiбна спiвпраця?

Той не вiдповiв. Навiть не дослухав. Рiзко повернувся i рушив до свого «Volvo». Паладин ще деякий час дивився на його затягнуту в камуфляж спину. Потiм знизав плечима i витягнув iз футляра люльку. Перед тим, як скласти звiт про цю безглузду розмову, йому треба було зняти напруження.

«Все це неправильно, – сказав собi Паладин Храму. – Проти логiки i праведних знань. Сили хаосу рушили у контрнаступ, i свiт знову змiнюеться».

Вiн набив чубук чорним тютюном i запалив люльку. Його мозок вимагав димовоi гiркоти, смоляно-медового присмаку пiд язиком. Того надсвiтового вiдчуття, яке може дати лише струмiнь теплого тютюнового диму. А ще треба було вигнати з горла вологу. Хмарну вологу, котрою цього ранку невблаганно просякло гiрське повiтря…

Частина І

Прихiд м’ясоiдних слонiв

1

«Ты, Валерка, не балуй, а то слон откусит ногу!» – жартував батько Валерiя Мiтелика, коли той був малим. Завдяки батьковiй схильностi до гумору Мiтелик-молодший з дитинства уявляв слонiв хижими i небезпечними iстотами. Вiн хнюпився i кусав губи, якщо на коробцi з цукерками чи мармеладом помiчав слоника. Вiд цукерок з такоi коробки Валерик вiдмовлявся принципово. Навiть якщо вони були шоколадними з вишневим лiкером. Вiн роздер на шматки усi тi сторiнки зi збiрки iлюстрованих iндiйських казок, де знайшов хоча б найменше зображення пiвденного родича мамонта.

Слони приходили до

нього у нiчних жахiттях, хитаючи закривавленими iклами та шалапутними хоботами. Вiн зненавидiв слонiв задовго до першого вiдвiдування зоопарку. І вже пiсля вiдвiдин зоопарку добрi люди пояснили малому, що слово «балуй» римуеться зовсiм не з «ногою». Пiсля цього вiдраза Мiтелика-молодшого до слонiв загострилася.

Батько Валерика був радянським пiдполковником-артилеристом. У сiмдесятих роках вiйськовi, що приiжджали до прикарпатських мiстечок з гарнiзонiв Угорщини, Чехii i Схiдноi Нiмеччини, називали своiх спадкоемцiв переважно Вiкторами, Валерiями, Максами. Іменами чоловiкiв старiючоi iмперii, але з мiжнародним присмаком i жорсткими римськими приголосними. Називали вперто i наступально. Своiм спадкоемцям вони бажали лише вiйськовоi кар’ери. Прогнозованоi, з багаторiчною закордонною службою i подвiйними офiцерськими окладами.

Але Валериковi не судилося стати вiйськовим. Вiн був хворобливим хлопцем i в школi його хронiчно звiльняли вiд фiзкультури. Батько, щоправда, не полишав сподiватися, що його син з часом переросте усi своi бронхiти i тонзилiти. А потiм стане взiрцевим курсантом Хмельницького вищого артилерiйського училища. Сподiвання не справдилися. Коли Валерик увiйшов у вiк бадьорого переростання дитячих патологiй, старiюча iмперiя несподiвано впала у коматоз i офiцерськi погони перестали бути твердою сходинкою до Схiдноi Європи, гарантованого житла i кар’ерноi величi.

Батько за одне лiто дев’яносто першого втратив упевненi лiнii вiйськовоi виправки. Пiсля розпаду СРСР вiн почав невмотивовано замислюватися, перейшов на кольоровi сорти горiлки i кiлькома бридкими iстериками змусив дружину замiнити золотi коронки на порцеляновi. Тепер вiн часто повторював фразу, почуту в американському фiльмi з участю Робiна Вiльямса: «Если люди начинают мочиться на книжный магазин, значит, мир движется к общественному упадку».

Мiтелик-молодший з цим апокалiптичним висновком не погоджувався. Свiт здавався йому свiжим i корисним для споживання. Вiн не поспiшав дорослiшати, читав пригодницькi книжки i якраз почав виявляти в собi тi лукавi таланти природженого аналiтика, якi згодом визначили його життевий напрям. Перше пробудження таемничого двигуна Валериковоi долi вiдбулося завдяки маленькiй комашцi. Завдяки звичайнiй хатнiй молi.

У квартирi Мiтеликiв були високi стелi й великi вiкна зi старою розсохлою столяркою. Крiзь щiлини, трiщини i прочиненi хвiртки до квартири заходили вiтри, протяги та iншi гостi з родини повiтряних потокiв. Вони вихолоджували квартиру взимку, а влiтку заносили на верхiвки книжкових шаф i сервантiв смужки тонкого рудуватого пилу. Коли вночi Мiтелик-молодший вистромлював ноги з-пiд ковдри, гостi вiтали його лоскотливими доторками.

У Валерика виникла iдея дослiдити невидимi русла цих прибульцiв i скласти тривимiрну карту квартирних пасатiв. Інструментом у дослiдженнi стала мiль. Валерик впiймав ii у шафi. Мiль мала срiблясто-чорнi крильця. Певно, через те, що живилася фарбованою в чорне кролячою шубою. Вiдтодi мiль замешкала у сiрниковiй коробцi й кожного дня вирушала у дослiдницькi польоти. У напрямах ii мандрiв Мiтелик-молодший зауважив певнi закономiрностi.

Впродовж перших секунд експедицii мiль-дослiдниця зависала пiд важкою чеською люстрою. Вона нiби сканувала простiр навколо себе. Потiм мiль вирушала у подорож. Їi траекторiя спочатку нагадувала зiрку. «Це – точка рiвноваги потокiв. Нуль. Роза вiтрiв», – здогадався Валерик. Вiд нульового пункту вiн розпочав складати карти протягiв. Побаражувавши пiд люстрою, мiль робила рiзкий пiрует i колом облiтала диван. На картi, вiдповiдно, з’явився потужний кiмнатний пасат, залежний вiд хвiртки i паровоi батареi. Потiм мiль накреслювала подiбну до вiсiмки фiгуру перед фасадом серванта i вишуканою глiсадою злiтала пiд крiсло. Сервантно-крiсельна траекторiя виявила ще один маршрут протягiв, який Валерик охрестив Малим Гольфстримом. Цим маршрутом нагрiте кiмнатне повiтря мандрувало до вентиляцiйного отвору у стiннiй шафi.

Дослiди Валерика не залишилися таемницею. Старий артилерист зажадав пояснень. А потiм ретельно перевiрив карту протягiв за допомогою диму, видобутого з ароматичних паличок. Основнi русла збiглися, i Валерик отримав подяку вiд командування. З цього дня у Мiтелика-старшого почали визрiвати новi мрii. Вони зростали, немов солянi кристали у гарячiй ропi, i регулярне споживання кольорових горiлок не заважало появi свiжих граней i розгалужень на тих кристалах. Пiдполковнику уявилася блискуча наукова кар’ера дослiдника протягiв. Вiн вирiшив не шкодувати анi грошей, анi сил задля того, щоби родове дерево Мiтеликiв, на якому вже визрiли кiлька агрономiв, два лiкарi-терапевти й один офiцер, прикрасилося ще й дiйсним членом Нацiональноi академii.

Найближче першотравневе свято Мiтелики присвятили презентацii сiмейного «академiчного проекту». Були запрошенi поважнi гостi, якi мали сприяти майбутнiй кар’ерi Валерика. Для них придбали три пляшки елiтноi горiлки «SV Grand Prix», двi пiвлiтрiвки марочного коньяку «Георгиевский»

двi – вина «Красный камень». Вино персонально призначалося старiй доцентшi Найдич-Раковськiй, впливовiй унiверситетськiй п’яничцi. Окрiм дорогих напоiв, гостей вирiшено було вразити ще й особливою стравою – велетенськими млинцями з консервованими вишнями. Для приготування велетенських млинцiв з горища знесли трофейну ковану пательню. Їi дiаметр трохи не дотягував до ста двадцяти сантиметрiв.

Історiя цiеi видатноi сковороди варта окремоi розповiдi. Батько пiдполковника i, вiдповiдно, дiд Валерика Іван Миколайович знайшов ii у 1945 роцi в руiнах розбомбленого Дрездена. Виготовлене у п’ятнадцятому столiттi, це катiвське приладдя призначалося для пiдсмажування на смальцi тих саксонських вiдьом i чаклунок, якi вiдмовлялися визнати себе покритками диявола i не бажали вiддатися на милiсть iнквiзиторiв.

У Дрезденському музеi античаклунську сковорiдку тримали в запасниках. Потiм прийшла свiтова вiйна. Вибухом фугасу, скинутого з американськоi «летючоi фортецi», сковороду викинуло на свiт Божий. Сержантовi Радянськоi армii Івану Мiтелику музейний експонат сподобався. Товсте дно без жодноi плямки iржi й масивна дубова ручка вказували на добротну роботу. Хазяйновитий украiнець припустив, що в родинному господарствi таке знаряддя не стане зайвим. Вiн не загубив трофея анi в мандрах вiйськовими ешелонами, анi в повоенних кочових пригодах державного «землеустроiтеля».

Велетенська сковорода стала династичною релiквiею сiм’i Мiтеликiв. Задля ii використання Валерикова бабуся ще за часiв побудови комунiзму розробила спецiальнi страви. Коронною з них знайомi й друзi одностайно визнавали млинцi з вишнями. Кожний млинець, розлитий на велетенськiй пательнi й заправлений вишнями, важив не менше семисот грамiв. Скрученi млинцi-велети викладалися на особливу порцелянову тацю, також трофейну. Вона була вiдповiдних розмiрiв, видовжена, з барочними позолоченими ручками. На тацi саксонськi майстри зобразили мисливцiв у тiрольських капелюхах та псiв, що оточують вепра.

Першого травня 199… року Мiтелики та iхнi гостi зiбралися у столовiй навколо млинцiв. На чолi великого столу поставили стiлець для майбутнього академiка. Заради святковоi нагоди батько позичив Валериковi свою краватку з натурального шовку. Навпроти зайняв мiсце сам пiдполковник з орденами на парадному кiтелi. Його дружина Вiра Павлiвна i Валерикова молодша сестра Анна прикрили свiжовимитими тiлами i трьохсотгривневими зачiсками фланги старого артилериста.

На почесне мiсце навпроти серванта запросили професора Надрагу, декана юридичного факультету. Професор увесь час примружував очi. Валериковi й Аннi здавалося, що цi примружування е ознакою його вченоi величi. Насправдi ж професора слiпили вiдблиски вiд важкоi бiжутерii Найдич-Раковськоi, яку дислокували поряд iз сервантом. Злiва вiд неi розташувався шкiльний товариш Мiтелика-старшого, начальник юридичного управлiння Обсищук, а напроти нього – друг сiм’i Мiтеликiв бiзнесмен Новак з молодою дружиною Анжелою.

Валерика Анжела дуже цiкавила. Так само, як i син артилериста, вона вчилася у випускному класi гiмназii (щоправда, не тоi, де отримував освiту дослiдник протягiв, а дещо престижнiшоi). Окрiм того, Анжела була гарною волоокою бiлявкою, а бiлявки Мiтеликовi-молодшому страшенно подобалися. Навпроти Анжели – можливо, задля естетичноi рiвноваги – посадили ще одну ефектну бiлявку. Їi звали Тетяною, i вона супроводжувала начальника управлiння. Невизначений статус Тетяни змушував Вiру Павлiвну час вiд часу нервово обмацувати поглядом ii глибоке декольте. Законну Обсищукову дружину – товсту iстеричну снобиху – Вiра Павлiвна ненавидiла усiм серцем. Але й з тим, що сцикуха Таня цiлком правомiрно займае мiсце поряд iз одруженим посадовцем, вона теж не могла погодитися. Таким от робом двi бiлявки сформували стратегiчну «вiсь напруження» званого вечора.

Вже на початку трапези поважний консилiум вирiшив, що Валерика очiкуе блискуча кар’ера у галузi полiтики i управлiння персоналом. Іншi сфери людськоi дiяльностi були вiдкинутi як неперспективнi, обтяжливi й неактуальнi. Мiркуванням з цього приводу пiдбив пiдсумок професор Надрага, який сказав:

– Свiт речей у нас перемiг свiт процесiв. Тому треба йти туди, де фахiвцi вчать здiйснювати владу.

– Это вы правду говорите, – погодився з професором Новак. – Пока не поздно, надо захватывать территории.

– А не пiзно? – перепитала Тетяна. Вiра Павлiвна легенько смикнулася. У голосi сцикухи iй почулася недоречна iронiя.

– Надо подсуетиться, – погодився з Тетяною бiзнесмен i додав, пережовуючи шматок велетенського млинця: – Настоящая слава, господа, приходит через разбитые окна. Таки да.

Валерик тодi нiчого не второпав iз присуду кар’ерного консилiуму. Його увагу вiдволiкли цiкавiшi речi. Поки вченi та успiшнi мужi з дамами вирiшували його долю, вiн наполегливо намагався роздивитися, чи е пiд куцим платтячком Анжели хоч якась бiлизна. Та перехопила його погляд i заохотливо посмiхнулася. Поки ii чоловiк пояснював присутнiм значення вольового iмпульсу у житт

сучасного полiтика, бiлява гiмназистка наочно продемонструвала Валериковi, що бiлизни пiд ii коктейльним мiдi немае.

У цей момент народилося перше велике кохання у життi Мiтелика-молодшого. Його обличчя вкрилося червоними плямами. Батьки Валерика вiднесли цi плями на рахунок його природного хвилювання i незiпсованого кровотоку. Але стара доцентша i Тетяна усе зрозумiли. Найдич-Раковська подумки побажала усiм присутнiм повiситися, а Обсищукова коханка вирiшила, що якби iй прийшлося обирати мiж Валериком i Анжелою, то вона б, не зважаючи на свою натуральну орiентацiю, обрала б цибату гiмназистку. Вона повiльно провела по губах язиком, дивлячись прямо в теплi очi Анжели, але гiмназистка на цей знак нiяк не вiдреагувала.

«Ну й чорт з тобою!» – подумки послала ii Тетяна i налила собi замiсть вина горiлки. Вона одним духом випила сто п’ятдесят грамiв i майже вголос вiдмовила всесвiтовi у визнаннi: «Fuck off!»

Просунута у сферi ком’юнiтi гiмназистка мала добрий слух, знала англiйську i читала Пелевiна. Так само неголосно вона вiдповiла:

«Come, Tatyana, in the dark.
We will eat and we will fuck».

В авторському перекладi росiйського письменника цi рядки перекладалися: «Приходи, Танюша, с гусем, пое…мся и закусим». Тетяна вдоволено пiдчепила виделкою маленьку вишеньку, що випала з надр млинця-велета, i провела нею вздовж своiх великих рельефних губ. Вишневий сiк зробив ii губи ще чуттевiшими. Чоловiк Анжели тим часом щось вiдчув. Вiн припинив розповiдати про вольовi iмпульси i пильно подивився в обличчя дружини. Напруження за столом набрякло невидимою хмарою, з якоi от-от мала впасти злива скандалу. Вiра Павлiвна наказала доньцi йти спати.

Врятував ситуацiю досi мовчазний Обсищук. Вiн згадав смiшний анекдот про звiрiв. Всi присутнi засмiялися, навiть вiдiслана до лiжка Анна, яка тепер пiдслуховувала пiд дверима. Новак зацитував щось премудре з помiчних писань системолога Джона Ропстона Сола. Професор вступив iз ним у суперечку. Пiдполковник полегшено зiтхнув i придiлив належну увагу випивцi.

Вiд усього цього настрiй в Найдич-Раковськоi остаточно зiпсувався. Їi хворий шлунок вперто не бажав перетравлювати тiсто, i доцентша вирiшила, що такоi мерзенноi, знахабнiлоi i розбещеноi молодi ii стражденна Батькiвщина ще не бачила. У той день, всупереч далекосяжним планам артилериста, стара унiверситетська сука назавжди сповнилася стiйкою ненавистю до Валерiя Мiтелика-молодшого.

А той, захоплений хтивою енергiею Анжели, нiчого не знав про почуття та настроi молодих стерв i титулованих сук. Коли гостi розходилися, вiн довгим поглядом провiв срiблястий джип Новака, вiднiс до ванноi заплямлену жиром краватку i рушив до двору, де на нього чекали Боб i Яра. Хоча година була пiзня, старшi Мiтелики не зупинили його. Їм треба було порадитися.

2

Валерик вже тодi мав двох справжнiх друзiв, Боба i Яру. Роберта Адамчука i Ярослава Стеблинського. Батьки Боба – професiйнi археологи – вiд квiтня до жовтня розкопували степовi кургани, i чотирикiмнатна квартира Адамчукiв була у повному розпорядженнi компанii.

Яра, житловi обставини якого були набагато гiршими, обладнав на кухнi в Адамчукiв ракетну лабораторiю. Тоi весни, коли Валерик закохався в Анжелу, Яра побудував там три моделi крилатих ракет. Син артилериста добував для моделей Яри трубковий порох. Шукати його на полiгонах пiсля навчань було одною з улюблених розваг Мiтелика-молодшого. Але вже третя ракета Яри, що дiстала назву ЯС-2А, була обладнана потужнiшим двигуном, що працював на отруйнiй сумiшi цинкового пилу i сiрки. Якраз напередоднi першотравневого «консилiуму» друзi, почергово натягаючи старий протигаз, щiльно набили пекельною сумiшшю гiльзу двигуна. На черзi стояло стендове випробовування ракетного мотора для ЯС-2А.

Боб i Яра зустрiли Валерика знаками щирого розумiння. Просидiти зi старими пердунами чотири години – в компанii це вважалося неабияким подвигом. На майданчику друзi випили пляшку свiтлого пива. Потiм викурили по цигарцi й рушили до Адамчукiв, де на балконi вже чекав затиснений у лещата i припасований до сушилки експериментальний двигун. Яра по дорозi розповiдав про свiй новий винахiд – механiзм розкриття крил ракети у польотi. Але Валерик слухав головного конструктора неуважно. Чомусь зi всiх застiльних поз Анжели йому запам’яталася та, де вона сидiла, вiдкинувши голову. Довге свiтле волосся не заважало дивитися на ii напружену виразну шию, на схил ii матового плеча. Валерик дивився. Їв i знову дивився. Тепер це плече пливло десь поряд, невидиме, але присутне. Пливло, затуляючи лiхтарi, будинки, двигуни i ракети.

Яра помiтив дивний вираз на обличчi Мiтелика-молодшого.

– Мiта-брате, ти чого такий закумарений?

– Та напряжнi тi всi до-о-оценти. Уроди. Гоблiни.

– Попустися, старий, зараз все буде чотко. З новим мотором запустимо на сто метрiв.

– Сто метрiв, – кивнув Валерик i тупим зусиллям натягнув на обличчя вираз зацiкавленостi. Але Яра вiдчув: щось не так. Розпитувати вiн не любив i вирiшив, що пiсля в

пробувань братан Мiта сам усе розповiсть. Сидiти в Боба вони запланували до ранку.

У холодильнику Боб заникав три пляшки темного. Приготування до випробування пiсля пива пiшли веселiше.

– Треба чимось таким обмотати трубу, – раптом сказав Яра. – Пошукайте якоiсь мотузки. Бажано капроновоi.

Валерик i Боб рушили до кабiнету старшого Адамчука. Тут громадилися високi заскленi шафи з викопними горщиками, кiстками та iржавими кинджалами стародавнiх кочовикiв. У нижнiх шухлядах, мiж викопним каменюччям i шматками мамонтових iклищ, лежало обладнання минулих екпедицiй. Але жодноi мотузки там не було.

– Може, тут? – припустив Валерик, смикаючи едину замкнену шухляду. – Упс, Бобе! У тебе немае ключа?

– Десь мае бути, – з надр iншоi шафи вiдiзвався Боб. – Цими спробуй.

До Валерикових нiг впала зв’язка рiзнокалiбрових ключiв. Вiн навмання запхав маленький ключик до замкового отвору, натиснув. Ключик зламався.

– Упс-упс-упс!

– Шо сталося?

– Та зламав.

– Зараз я поможу.

Боб допомiг. Якоюсь залiзякою, схожою на фомку, вiн виламав замок. Шухляда вивалилася з шафи, немов прямокутний язик мертвого велетня. У нiй лежали старi товстi зошити i щось завернуте у кольорову шмату. Валерика пересмикнуло: на шматi були вишитi червоно-золотi слони. Якби не вони, вiн би не помiтив тонкоi мотузки, якою було перев’язане загорнуте у шмату.

– Мотузка, – сказав Валерик.

– Мотузка, – пiдтвердив Боб i потягнув вузол.

Мотузка легко зiсковзнула з пакунка. Боб почав намотувати ii на руку, а Валерик, керований, певно, вiдразою до слонiв, розгорнув шмату. Тканина, цупка на вигляд, виявилася надзвичайно тонкою i нiжною. Вона розгорнулася у полотно, розмiром з добрячий халат. З нього випала дерев’яна дощечка. На нiй були закрiпленi два металевi дракончики, що тримали у пащах червоний камiнь.

Камiнь – прозорий, iнтенсивно-червоного кольору – формою i розмiром нагадував змилок. Овальний, сплющений, гладенький, вiн нiби вбирав в своi глибини жовтувате свiтло люстри i вiдгукувався на найменший порух химерними переливами рубiнового свiтiння. Валерик задивився на нього, але Боб обiрвав йому споглядання:

– Покладемо на мiсце, – сказав вiн. – Папан казав, що це якась дуже давня похiбень. Вони ii знайшли в степах, бiля могил шаманок.

– Скiфська штучка?

– Нi, не скiфська. Ще давнiша, звiдкись зi Сходу. Папан казав звiдки, але я забув.

Боб загорнув релiквiю у «халат», поклав мiж зошитами i засунув у понiвечену шухляду.

– Яра вже ричить, – сказав вiн. – У нього сьогоднi «пусковий день».

– У нас теж.

– Нi, братан, ти протупив. У нього це родове. Його ж папан на Байконурi полканом служив. Поки пiд зад не дали… Вiн тобi казав про це, не? Це у них, як у «беркутiв», коли йде зачистка об’екту, захват i все таке. Трем i пруха недецкая.

– Ясно.

– Хулi тобi ясно? – раптом наiжачився Боб. – Нiчого тобi не ясно. Ти в нас тепер кар’ерний пацан, шо тобi може бути «ясно».

– У тебе загрьоб?

– Два загрьоби. Пiшли до Яри, доцент.

Коли вони вже виходили з кабiнету, Боб раптом перейшов на шепiт:

– Не ображайся, Мiта-брате.

– Я не ображаюсь, Бобе. Проiхали.

– Ок. І про хреновiну могильну нiкому не говори.

– Я що, баклан?

– Ти не баклан, Мiта-брате. Я так, шлiфую тему.

– Ну-ну. Воно дороге? Золоте? Сто тисяч?

– Ти хiмарь, Мiто, – Боб легенько штовхнув Валерика в бiк i засмiявся. – Ти кончений хiмаринусе, брате, кажу я тобi.

Вони вийшли на балкон якраз вчасно. Стендовий агрегат, удесяте перевiрений Ярою, чекав лише на обмотування.

– Красавец! – пiдтвердив Боб невисловлений захват усiеi компанii.

– Ви де пропали? – спитав Яра, намотуючи на гiльзу мотузку.

– Шукали. Бачиш, яка крута мотузка?

– Що в нiй крутого?

– Вона шовкова, Яре-брате. Натуральна.

– Значить, мiцна.

– Дуже мiцна.

– Це добре. А то ця цинкова херня може розiрвати гiльзу.

– А може, музичку включимо? – запропонував Валерик.

– А може, ти по пиво пiдеш? – Яра не терпiв попсових пiдходiв до такоi безкомпромiсноi чоловiчоi справи, як ракетобудування.

– Вже нiч, Яре-брате, де я тобi пива вiзьму?

– Тодi помовч, – Яра зробив паузу, вiдрiзав зайвий шматок мотузки i додав: – Дивний ти сьогоднi якийсь, братане. Задовбали тебе тi твоi доценти… А тепер, пацани, вiдходьте.

Балкон був довгим. Валерик i Боб вiдiйшли до найдальшого його кiнця. Стендовий агрегат був тепер вiд них за чотири метри. Яра пiдпалив просотаний сiркою шнур i вiдстрибнув.

Вибуху Валерик не почув, лише рiзкий рiжучий бiль у вухах i скронях. Спалаху майже не було. Вiн лише здивувався, як безгучно i важко падае розтрощене скло на дверях i вiкнах. Стенд влетiв до кiмнати, наче снаряд. Якби вiн пролетiв на пiвметра лiвiше, то знiс би Ярi голову. Але головному конструкторовi дiсталося й без того: обличчя вкрилося кров’ю i сажею, волосся горiло. Боб кинувся до нього, руками почав збивати полум’я. Все навколо накрило важкою i смердючою хмарою. Валерик надихався отруйного диму й тому нечiтко пам’ятав усе подальше. «Швидка»,

iкарня, батьки iз кумедно роззявленими ротами i мертва тиша навколо.

Слух повернувся до нього лише за два тижнi. І тiльки частково. Праве вухо так i не вiдновило повнiстю своiх функцiй. Боба батьки забрали з собою до черговоi експедицii. Яра пiсля лiкарнi теж з’являвся рiдко. Вiн соромився обпаленого обличчя i потворного бiльма на оцi. Їхня компанiя поступово розпалася. Валерик так i не дiзнався, вiдбувся врештi-решт полiт ЯС-2А з новим двигуном чи нi. На третiй день до лiкарнi завiтала Анжела. Вона була у жовтому iмпортному костюмi. Їi виголенi ноги сяяли глянцево-журнальною досконалiстю.

Вона присiла на жорсткий край лiжка, вiдкрила блокнот iз золотим вiдрiзом i написала в ньому кiлька рядкiв. Потiм видрала з блокноту листочок, згорнула його учетверо i вклала Мiтеликовi-молодшому до спiтнiлоi долонi. Валерик хотiв розгорнути послання, але Анжела твердо стиснула його руку. Вона поцiлувала сина артилериста у щоку i вийшла. На листку залишився номер телефону i напис: «Валерка, врачи говорят, что всё будет хорошо! Уши для мужчины не главное. Если я правильно заметила, с главным у тебя всё в порядке».

3

Вiд того доленосного дня у лiкарнi до сонячного ранку, котрий докорiнно змiнив життя колишнього Мiти-брата, минуло рiвно одинадцять рокiв. Другого травня 20… року старший консультант Фонду превентивноi полiтики Валерiй Петрович Мiтелик з’явився в офiсi о пiв на одинадцяту. Одинадцятки того ранку зiйшлися у мiстичному з’еднаннi. Певно, в астралi здохло щось небуденно-одинадцяте. Рiвно об одинадцятiй з кiмнати номер 11 вийшла секретарка президента Фонду i покликала:

– Валерiю Петровичу! Вас до телефону.

Мiтелик насторожився. Вiн чекав щонайменше шiсть дзвiнкiв, але всi прогнозованi на цей день дiловi й особистi контакти мали йти через його стiльниковi. До телефону в приймальнiй президента Фонду його кликали переважно через дзвiнки «людей-сюрпризiв». Людей небажаних, неочiкуваних i часто-густо просто неприемних. Тих, якi нащось шукали i знаходили його прiзвище на сайтi ФПП або ж були втаемниченi у внутрiшнi iгри i розклади полiтичних технологiв. Окрiм того, у всiх серйозних офiсах оголосили вихiдний. Той, хто дзвонив, мав точно знати, що офiс ФПП цього року iгноруе травневi свята. Така оперативна поiнформованiсть додавала тривоги. «Консультант – небезпечний рiзновид дiяльностi!»[2 - Слова Грегорi Молiни з американського серiалу «Damages», якi стали ужитковими в консалтинговому середовищi.]

Секретарка шефа, струнка шiстка з жорстким каре воронячого кольору, посмiхнулася Мiтеликовi. Вiд тоi посмiшки-вищиру його плющило. З цим особливим вищиром секретарка голосно (так, щоби чули дiвки з монiторинговоi групи) повiдомляла йому новини: «Валерiю Петровичу, шеф пiдписав наказ про надання вам внутрiшнього безпроцентного кредиту на лiкування вашоi дружини у наркодиспансерi».

Пiднiмаючи слухавку, Мiтелик помiтив зелений вогник на пультi. Секретарка увiмкнула запис розмови. Вона дiяла за iнструкцiею, але навiть цю дрiбницю старший консультант занiс до перелiку неблагодатних справ шiстки.

«Привiт, засранцю!» – сказала слухавка.

Мiтелик напрягся. Голос був знайомим, але згадати вiдразу, хто говорить, Валерiй Петрович не змiг.

«Що, не впiзнаеш, Мiта-брате?»

«Яра, це ти?»

«Нi, мля, йошкiни коти».

«Скiльки рокiв…»

«Одинадцять. Рiчниця. Як Анжела, як дiти?»

«Богу дякувати…»

«Щось ти набожним став, як я бачу… Треба зустрiтись».

«Сьогоднi, напевно, не вийде…»

«Боба вбили».

«Що-о-о?!»

«Не кричи так. Застрелили. У хатi. Пам’ятаеш його хату? Треба зустрiтись нам, Мiта-брате. Термiново. Кидай усе. Я приiду до твого офiсу за годину».

«Але…»

Слухавка вiдповiла гудiнням. Секретарка вiдiрвала очi вiд дисплея:

– У вас щось сталося, Валерiю Петровичу?

– Так, сталося. Сталося… Господи! – Мiтелик впав у глибоке гостьове крiсло.

– Спiвчуваю, – вищирилася секретарка.

За годину Мiтелик стояв на тротуарi навпроти офiсноi будiвлi i мружився вiд вiконних вiдблискiв яскравого сонця. Вiн щойно зняв з особистого рахунку триста доларiв, на випадок зустрiчi з родиною Боба. А також поклав до кишенi диктофон i плаский балончик з паралiзуючим газом. Щось пiдказувало старшому консультантовi, що пригоди тiльки починаються. Вiн також знав, що шiстка-секретарка зараз стоiть бiля вiкна, щоби записати номер авто, яким Яра мав заiхати по Мiта-брата. «Цiкаво, чи мае ця сучка бiнокль?» – подумав вiн i сам здивувався своiй наiвностi. Секретарка мала мати портативну вiдеокамеру з функцiею наближення вiддалених об’ектiв. Бiнокль iй був без потреби. Мiтелик якраз вирiшував, чи не подзвонити, бува, Ярi й не попередити, щоб не виходив з машини, як приiде, коли почув знайомий голос:

– Іди за мною, Мiта-брате.

Вiн рушив за довгим i худим джентльменом у блискучому сiрому костюмi й блайзерi. Вiн мало нагадував юного самодiяльного ракетника. За рогом вулицi джентльмен у сiрому вiдкрив дверцята запиленого чорного «лендкрузера». Номери машини були киiвськi. Мiтелик на секунду завагав

я, потiм рiшуче застрибнув на високе сидiння поряд iз водiем. На задньому сидiннi вiн побачив два ноутбуки. Як i авто, вони були чорного кольору. Старший консультант посмiхнувся.

– А я б на твоему мiсцi не либився, – сказав Яра.

Тепер, коли друг дитинства сiв за кермо, Мiтелик змiг його розглянути краще. Пiвобличчя Яри закривали чорнi окуляри, тiнь вiд козирка падала на потворнi шрами, якi з чола спускалися пiд куцу, ретельно сформовану бороду. Одягнений вiн був дорого i стильно. Костюм вiд Brioni, вашеронiвський годинник, золотий ланц «Dalco». Навiть президент ФПП у «вiтриннi днi» не мав жирнiшоi фурнiтури.

– А чого бракуе моему мiсцю? – запитав Валерiй Петрович якомога безтурботнiше.

– Рiвноваги зi свiтовим ефiром.

– А, ну так, так… Ти, я так бачу, став головним конструктором.

– Головних конструкторiв я по цигарки посилаю.

– Сумнiвно.

– Сумнiвайся, брате, сумнiвайся, – Яра зняв окуляри i весело глянув на старшого консультанта. Його мертве око здавалося полакованим. – Тобi ж за фахом треба бути скептиком.

– Збирав на мене данi?

– Данi про тебе розвiшанi на вiдкритих базах. Он там, – Яра показав на ноутбуки, – шiстдесят сторiнок формату А4 плюс фоточки. Мене, до речi, твоi CV[3 - Curriculum vita – перелiк життевих досягнень, професiйна бiографiя.] не вразили. Ой, не вразили, брате. Ти вже вибачай, канешна… Яка там в тебе зарплата? Срана тисяча баксiв? Навiть менше. Плюс сiмейнi проблеми. Дружина торчить, дочка втiкае з дому…

– Вже не втiкае.

– Радий за неi. У нас багато справ, Мiта-брате.

– У нас?

– Уяви собi.

– Яро, я ще нi пiд чим не пiдписувався.

– А я тебе й не пiдписую, брате, схаменися. Я лише хочу тобi дещо розповiсти. Про щось запитати. Ти ж не проти?

– Нi, – сказав Валерiй Петрович i вiдчув, що його пересохле горло потребуе холодного пива. – Не проти.

– От i добре.

Джип рушив з мiсця i вже за кiлька хвилин вони iхали в бiк Карпат. Сонце малювало на склi райдужнi розводи. Обабiч траси розгорталися вiтрила юноi травневоi зеленi. Яра розповiдав про вбивство Боба безбарвними протокольними фразами.

За його словами, трупи кандидата iсторичних наук Роберта Борисовича Адамчука та його спiвмешканки, аспiрантки Ірини Маргель, знайшли сусiди через кiлька годин пiсля смертi. Вхiднi дверi квартири були прочиненi, замки не зламанi, ключi вiдсутнi. Перекинутi, частково розiбранi меблi, знятi зi стiн килими i розпоротi дивани вказували на ретельний i системно проведений обшук. У кабiнетi навiть зiрвали частину паркету i пiдвiконня. Вбивця або вбивцi щось шукали, але кiлька тисяч гривень, гаманець з карточками «Golden Visa» i заряджений пiстолет Макарова залишили у шухлядi письмового столу. Їх не зацiкавила анi золота кiмерiйська фiбула, анi важкий срiбний ритон, якi прикрашали домашню колекцiю, зiбрану ще Адамчуком-старшим. Два iталiйськi пейзажi роботи Труша були лише зiрванi зi стiн i недбало кинутi пiд ноги. Кримiналiсти знайшли небагато речових доказiв. Кулi вiд «беретти», чужорiдну нитку зеленого кольору, невиразнi слiди вiд взуття. Жодного вiдбитка, жодних зачiпок.

– Дiяли досвiдченi люди. Дiяли нахабно i впевнено. Ризикнемо сказати так: дiяли професiйно. Цiкавило iх щось дуже конкретне, – пiдвiв пiдсумок Яра. – Головнi питання: що вони шукали? Чи знайшли вони те, що шукали? – вiн скосив здорове око на старшого консультанта. – Ти раптом не знаеш, що там у нашого братана Боба могло бути такого цiнного, га?

– Нi, не знаю.

– Точно?

– Точно.

– А Боб якось казав менi, що того вечора, коли… Скажiмо, ви знайшли у старого Адамчука якусь дуже давню релiквiю. Коштовний камiнь на дошцi, чи щось таке. Було?

– Ми ж тодi пива випили. Я тупив пiсля того. То був мутний вечiр.

– А мiж iншим, ти знаеш, що Бобiв батько теж загинув? В експедицii.

– Я щось чув. Казали: нещасний випадок…

– Офiцiйно – так, нещасний випадок. Але е такий факт: за кiлька мiсяцiв перед тим нещасним випадком до нього зверталися за дуже специфiчною консультацiею. Дуже специфiчною. Це було у двi тисячi четвертому, якраз перед виборною кампанiею.

– Професор археологii мав щось до тих всiх майданiв i перевиборiв?

– Уяви собi, Мiта-брате. Мав. Хтось тодi дуже-дуже цiкавився мiстичними амулетами, здатними змiнювати хiд iсторii, впливати на долi народiв.

– Маячня, – Мiтелик полегшено розсмiявся; йому здалося, що сухе напруження, котре до того стискало йому горло, розвiялося. – Та це ж полний бред, Яро, це божевiлля. Амулети, мiстика, масонськi змови, тамплiери… Цiкавитися могли, але вбивати за таке?.. Нiколи серйознi полiтики не займалися цими приколами i займатися нiколи не будуть. Я шiсть рокiв працюю в полiтицi…

– Чому «полiтики»? Якi «полiтики»? Хiба я зараз щось казав про полiтикiв? А якщо навiть i полiтики, то чому нi? Тебе що, твоi клiенти про все-все iнформують? Ти ж, брате, працюеш на нижчих щаблях. Тебе, шльоцика, грають втемну.

– Фiльтруй базар, Яро! – Валерiй Петрович образився; за всi роки роботи аналiтиком-консультантом нiхто не називав його шль

циком. Вiн не знав точно, що означае слово «шльоцик», але звучало воно вкрай образливо. – Моi розробки, до твого вiдома, брали до виконання центральнi штаби. Ти ж казав, що читав якiсь там моi досье, сiвiшки. Там, до речi, про все це мае бути написано. Є там таке? От бачиш… І я нiколи не був прихильником конспiративноi полiтологii[4 - Конспiративна полiтологiя – вчення про полiтику, яке акцентуе увагу на так званiй «теорii змови», себто на таемних важелях управлiння свiтом.]. Але ти, канешна, можеш собi вiрити у всю цю мiстичну хрень. Тут нiчого не можна довести або спростувати. Кожен собi фантазуе, про що хоче. Фактiв – нуль. Даних – нуль. Деякi селюки з нардепiв i Секретарiату бiгають до ворожок i дiдiв-провидцiв, але нормальнi люди з них лахають. Якщо тебе цiкавлять цi клоуни, я можу спробувати…

– Клоуни мене не цiкавлять. Я працюю на iнших рiвнях.

– Понти – велика сила, брате! – перейшов у контратаку Мiтелик; йому страшенно кортило вiдомстити за «шльоцика», а Яра пiдставлявся зi своею дешевою темою. – Це, брате, усе розводки для пацанiв. «Вищi рiвнi», йо-мойо! Немае нiяких «рiвнiв», вищих за таемнi наради мiльярдерiв i президентiв. Вони там перетирають усе на роки, а служби виконують. Усi цi казки про окультнi ордени i свiтове панування для бульварноi преси…

– По-перше, я не казав про «вищi рiвнi», – голос Яри був навдивовижу спокiйним i впевненим. – Я сказав: «iншi рiвнi». По-друге, я не читаю бульварноi преси. Нiколи ii не читав. Може, й дарма не читав.

Джип рiзко загальмував. Вони з’iхали на узбiччя. Яра вiдкинув худе тiло на бильце сидiння i подивився на Мiтелика оцiнюючим поглядом. Вiд цього половинного погляду старшому консультантовi зробилося дуже незручно. Око Яри дивилося незмигно, холодно, втомлено i владно.

«Якби вiн мав друге око, то мiг би заробляти гiпнозом», – подумав Валерiй Петрович. Вiн не витримав, вiдвiв очi й зупинив iх на золотому яструбi з рубiновими очима, майстерно вмонтованому у плетений ланц на шиi Ярослава Стеблинського.

– А ти тодi запустив свою ЯС-2А? – несподiвано для себе самого спитав Мiтелик.

– Що?

– Пам’ятаеш, ти робив крилату ракету, для якоi призначався той цинково-сiрчаний двигун?

– Я все пам’ятаю. А ти чого раптом про це згадав?

– Та якось згадував нашу бригаду…

– Ми не були бригадою.

– Тодi просто так не називали.

– Я тобi кажу: ми бригадою не були. Ми були класними друзями… І нам було добре. Як скажеш?

– Так.

– Так, братан, так. А тепер ти навiть не хочеш дiзнатися, яка падла й нащо вбила твого друга.

– Я такого не казав.

– Казав. «Я не пiдписуюсь!» – передражнив Яра.

– Я не працiвник спецслужби i не рейнджер.

– А я тебе, брате, в групу захвату не записую. І в тил ворога не вiдправляю. Якщо буде треба, то для цього люди знайдуться. Профаки.

– А я не «профак», я «шльоцик», так?

– Образився… Ну вибач. Не хотiв. У тебе, скажiмо так, буде iнше завдання.

– А-а… Все ж таки «завдання»…

– Ну, хочеш, – Яра наблизив свое гiпнотичне око майже до обличчя Мiтелика, – я тобi заплачу. Як професiйному колупальнику в гiмнi. Як офiгенно крутому профаковi. Поiмееш на смертi друга аж двадцять тонн гривень. А як добре працюватимеш, то й усi двадцять п’ять… Вигiдно, брате.

– Херово ти моi сiвiшки читав, брате, – син артилериста вiдповiв поглядом на погляд, намагаючись не змигнути.

Йому здалося, що вони дивилися один на одного цiлу вiчнiсть. Потiм Яра спритно перехилився через ремiнь безпеки i обняв старшого консультанта.

– Все буде добре, Мiта-брате, – сказав вiн.

Мiтелик не бачив Яриного обличчя, але йому здалося, що воно не посмiхаеться, що едине око таке ж холодне i конспiративне, як i вiчнiсть тому.

4

Удруге Яра зупинив джип у Карпатах, за кiлькасот метрiв вiд крайньоi хати гiрського села. Високi кущi й насип не дозволяли побачити джип з дороги. Вже сутенiло, i тiнь видовженоi гори надiйно сховала коробку «лендкрузера» вiд сонячних променiв. Яра вийняв стiльничку, подивився на монiтор.

– Тут МТС не тягне. А в тебе теж МТС, – констатував вiн. Потiм спитав Мiтелика: – Зголоднiв? – i сам вiдповiв: – Зголоднiв, авжеж, зголоднiв наш Мiта-брат. А на цей випадок у добрезного братана Яри заникано сухпайок. Поживний i смачний.

Вiн видобув з-за Мiтеликового сидiння пластиковий пакет. У пакетi знайшлося кiлька великих бутербродiв, загорнутих у прозору плiвку, шмат сирокопченоi ковбаси i плитка чорного шоколаду. За iншим сидiнням Мiтелик виявив дволiтрову пляшку з тонiком. Компаньйони швидко вiдновили сили. Пiсля вечерi Яра заплющив очi. Здавалося, вiн заснув.

– На кого чекаемо? – спитав Валерiй Петрович.

– Темнота – друг молодёжи.

– Істинно, брате. Але от питання: що ота малодьож забула в цiй дiрi? До речi, Джеймс Бонд вiдмовився вiд костюмiв Brioni.

– Джеймс Бонд – кончений, – Яра розплющив очi й почепив на носа темнi окуляри. – Перш нiж щось далi робити, ми повиннi з’ясувати, знайшли тi уроди релiквiю чи нi.

– І ось тут ми це маемо вияснити?

– Так. Саме тут.

– У цих гор

х?

– У цих довбаних горах. Кажу ж тобi людською мовою.

– І хто ж нам тут, брате, надасть таку iнформацiю?

– Ти ж сам менi розповiдав, що столичнi клоуни ходять до дiдiв-провидцiв. Я от теж iнодi ходжу.

– Здурiв?

– А я завжди був дурним. Був би мудрим, мав би два ока. Як от ти, брате, маеш. Як мав Боб, царство йому небесне. – Яра розтягнув губи в робленiй посмiшцi. – А кто не курит и не пьёт, тот здоровеньким помрёт. Да?

– Не треба так.

– Як?

– Так.

– Ок, брате.

– Проiхали… А що то за дiдо?

– Мольфар[5 - Чаклун, вiдун (дiал.).].

– Справжнiй?

– Виробляти пiдробних ще не навчилися.

– Я не про те.

– Досi вiн про все точно розповiдав. Не маю пiдстав не вiрити. От ти, брате, називаеш себе консультантом. І клiенти тобi вiрять i знов приходять до тебе, якщо твоi прогнози справджуються, так?

– Але моi прогнози грунтуються на певних вихiдних даних, статистицi, емпiричних пiдставах. А цей мольфар живе за сто кiлометрiв вiд хати Адамчукiв. Вiн про вбивство навiть не чув.

– Логiчно глаголиш, брате. От тому я йому й привiз дещо. Маленьку таку емпiричну пiдставку. Йдемо!

– Чекай, Яро, чекай… Я, зрозумiло, зле знаюся на усiх цих мольфарах. Але дещо знаю. Точно знаю: нормальнi люди до тих мольфарiв уночi не ходять. Варто, брате, почекати до ранку.

– У нас особливий випадок.

– Чому особливий?

– Спробуй здогадатися сам.

– Пробую.

– Це добре.

– Не виходить.

– А ти ще пробуй.

– А вiн iз нами вночi захоче розмовляти?

– Захоче.

– Ти впевнений?

– Так, брате. Йдемо!

Вони вийшли з «лендкрузера» i вузькою стежкою рушили вгору. Стежина забiгала за розсипи обвiтрених брил, круто забiгала на ребристi схили, i кiнця-краю не було ii змiiним закрутам i заломам. Майже годину компаньйони йшли стежкою в гори. Вони минули сосновий лiсок, низку зогнилих покинутих хат i незлiченну кiлькiсть випасiв. Випаси були огородженi, й кожного разу треба було виймати верхнi палi огорож, перелазячи через них. Зрiдка iм зустрiчалися мiсцевi, якi, здалеку побачивши золотий ланц Яри, хутко звертали убiк. Сонце майже зайшло за синiй контур гiрського хребта, але навколишня темрява не була суцiльною. Гори огортало блiде розсiяне свiтло, i вже сходив повний мiсяць. Мiтелик дивувався впевненiй ходi Яри. Або той мав неабиякий досвiд орiентацii у гiрськiй мiсцевостi, або часто користувався цiею дорогою. Сам старший консультант уже давно покинув рахувати повороти i примiтнi об’екти.

За черговим випасом стежка круто пiрнула до глибокого урвища. Кiлька метрiв Мiтелик сповзав додолу, тримаючись руками за шерехатi базальтовi боки гори. Вiн вимастився i роздер рукав. Жилавий Яра спритно стрибав попереду. Далеко нижче, за кiлькасот метрiв, блимнув жовтий вогник. Коли вони наблизилися, вогник перекреслила хрестовина вiконноi рами. Хата мольфара виявилася старою i врослою в землю. Дерев’яну гражду[6 - Гражда – традицiйний тип карпатськоi житловоi споруди.] оточувала розвалена тераса. Десь у темрявi дзюркотiв струмок. Назустрiч компаньйонам вибiгли пси. Вони наблизилися до Яри i привiтали як старого знайомого.

– Тебе тут добре знають.

– Я в цiй хатi перечiкував злу добу, – пояснив Яра. – Була тут колись надiйна ничка. Дуже надiйна. Але тепер поганi хлопцi навчилися шукати. Новiтнi технологii. Досвiд Іракськоi кампанii. У такому-от мiсцi вiд поганих хлопцiв уже не сховаешся.

– А де сховаешся?

Яра не вiдповiв. На порозi гражди з’явилася постать господаря. Мольфар виявився невисоким, одягненим у синю куфайку. Яра i господар обмiнялися тихими вiтаннями, бiльше схожими на паролi.

– Заходьте, не бiйтеся, пане шпецiалiсте, – запросив компаньйона до хати Яра. Мольфар на Мiтелика навiть не подивився.

Вони увiйшли спочатку до великоi захаращеноi кiмнати, а потiм до тiснiшого примiщення, добру половину якого займала глиняна пiчка, де-не-де обкладена старими кахлями. Усюди – на пiдвiконнi, на ослiнчиках, на столах – стояли коробки, горщики i слоiки iз засушеними рослинами. Примiщення наповнювали рiзкi i ядучi аромати, з котрих мiський нюх старшого консультанта вирiзнив лише запах часнику. Тепер, при свiтлi гасовоi лампи, Мiтелик побачив обличчя мольфара. Сухе, нiби вирiзьблене з темного дерева, воно у класифiкацiях полiтичних iмiджмейкерiв пiдпало б пiд визначення «етнохаризматичного». Такими обличчями голлiвудськi майстри вестернiв споряджали кiношнi образи старих iндiанських вождiв.

Яра витягнув з кишенi невеличкий предмет. Мiтелик не змiг роздивитися, що воно таке. Вiн чув лише, як Яра коротко переповiдае iсторiю вбивства Боба. Мольфар, усупереч сподiванням компаньйонiв, навiть не подивився на «емпiричну пiдставку». Вiн щось тихо пояснив Ярi. Валерiй Петрович з тих пояснень почув лише слово «оберiг». Яра подякував старому i дав знак Мiтеликовi рушати за ним. Син артилериста був розчарованим. Вiн чекав на довгi шаманськi ритуали, на мандрiвку до таемних гiрських вiвтарiв, а чаклун обiйшовся лише трьома реченнями.

На зворотному шляху старший консультант не наважувався розп

тувати Яру про мольфарiв присуд. Вiн намагався не вiдставати вiд компаньйона i йому це дивом вдавалося. Може, тому, що друг дитинства стишив темп. Метрiв за п’ятдесят вiд джипа Яра зупинився. Вiн дав знак Мiтеликовi не шумiти, довго стояв за великою брилою i до чогось дослухався. Потiм обережно наблизився до «лендкрузера», з кишеньковим лiхтариком оглянув землю навколо авта. Вiн уважно роздивився пiд днищем i вивчив мiкроскопiчнi грудки землi, що поприлипали до дверцят. Тiльки пiсля цього Яра вимкнув сигналiзацiю, вiдкрив капот, подивився моторове начиння. Закiнчивши процедури, вiн забрався до салону.

– Все так серйозно? – спитав Мiтелик, якому передалася тривога компаньйона.

– Якось я бачив, як вибухае авто, – повiдомив Яра. – Шматки пасажирiв розпердолило на двiстi метрiв.

– Ти раптом не кiлером пiдробляеш?

– Я кiлерiв по цигарки посилаю.

– Разом iз головними конструкторами?

– Нi, окремо, – розсмiявся Яра, i той його смiх не сподобався синовi артилериста.

– Що сказав старий? – спитав вiн.

– Тi муделi не знайшли релiквii. Їi там не було.

– Вiн навiв якiсь аргументи?

– Вiн сказав, що релiквii такоi сили е могутнiми захисниками своiх господарiв. Якби релiквiя у момент вторгнення перебувала у квартирi, Боб з Ірою не загинули б.

– Ти в це вiриш?

– А чому я маю у це не вiрити? – око Яри затертим срiбляком подивилося на Мiтелика. – Чому, брате?

– Але твiй мольфар навiть не подивився на ту рiч, яку ти йому привiз.

– Йому не треба було дивитися. Для нього все вiдразу стало ясним. Ясним, як Божий день. Втикаеш, брате?

– Нi, не втикаю.

– Ти атеiст.

– Я не атеiст. Але мiж вiрою i забобонами е рiзниця. Я у цю хрень мiстичну не вiрю.

– Яка рiзниця?

– Тобто?

– Ну, яка е рiзниця мiж вiрою i мiстикою?

– Вiра – це зв’язок людини з Богом.

– А мiстика – не зв’язок?

– Нi.

– Чому?

– Бо передбачае вiру у рiзну хрень. У духiв, сили усякi…

– Значить, передбачае вiру?

– Але ж iншу.

– Чим iншу? Бог – не сила? Нi? Бог – не дух?

– Це лише спекуляцii.

– От бачиш! Ти вже починаеш викручуватися. Ти, брате, тiльки не ображайся, як здаеться менi, маеш обмежений життевий досвiд. А я колись на власнiй шкурi вiдчув оцю «хрень», оцi «спекуляцii», розумiеш? На цiй от попеченiй шкурi! – Яра повернув до свiтла спотворене обличчя. – А ти все свое життя просидiв у теплих офiсах, секретуток пердолив, комп’ютерну мишку дрочив. «Вiрю! Не вiрю!» Та хто тебе примушуе вiрити? Хто? Нiхто! Не вiр, брате. Не вiр нiкому й нiчому, аби не знервуватися, не дай Боже. Вiр тiльки у те, у що тобi вiрити зручно. У те, що тобi не свербiтиме у срацi. Якщо тобi так зручнiше, то домовимося про таке: на теперiшнiй час приймаемо за робочу версiю мое припущення, що об’ект вони не знайшли. Шукали, нюрками своiми позорними усе там перековбасили, але не знайшли. З незалежних вiд мiстики i вiри причин. З причин суто матерiальних облом в них вийшов. Твiй могутнiй розум тобi дозволяе мислити таким-от способом? Прийняти таку версiю дозволяе?

– Ок, – пiсля кiлькох напружених хвилин мовчання вiдповiв Мiтелик. – Отже, так: ми удвох повиннi знайти, де сховано той червоний камiнь, який я бачив одинадцять рокiв тому? Я маю на пiдставi певного обмеженого перелiку даних вирахувати, де той камiнь зараз може перебувати?

– Так.

– Добре. Це завдання для аналiтика. Але ти менi маеш дати усю iнформацiю про родину Адамчукiв i всi наявнi данi щодо тiеi консультацii, яку старий професор комусь там давав у двi тисячi четвертому.

– Оце менi вже подобаеться! – Яра поплескав Мiтелика по плечу. – Я знав, що ми таки порозумiемося з тобою, брате… А зараз почнемо активно вiдпочивати. Водка! Деффкi!

Рiвно опiвночi джип рушив назустрiч повному мiсяцю, залишаючи за собою несплячi гори. І несплячi очi.

5

– Зовсiм забув! Ось, тримай. Це твоя нова мобiла, – Яра поклав на стiл перед Мiтеликом жабку-«моторолу».

Вони вже годину сидiли у нiчному клубi «Галактика» в середмiстi мiста С. Лiтрова пляшка вiскi вже втратила половину свого потенцiалу. Офiцiант з волоссям, щедро намащеним гелем, щойно пiдтвердив компаньйонам, що замовленi Ярою деффкi з’являться з хвилини на хвилину.

– Це якась спецмобiлка? – поцiкавився Мiтелик, розкриваючи «жабку». Вона була чорною, з червоною пiдсвiткою значкiв. Цi значки майже гiпнотизували Мiтелика. Вони палали, немов iнвентарнi номери пекельних казанiв.

– Чому «спец»? – посмiхнувся Одноокий. – Нi, братику, це звичайна труба. Пояснюю популярно: для того, щоби поганi хлопцi не змогли нас ефективно контролювати, ми будемо кожнi три днi змiнювати пакети й апарати. Кожнi три днi. А старi даруватимемо красивим тьолкам.

– Це поможе?

– Тьолкам?

– Нам.

– Радикально – нi, не поможе. Але трохи ми iм мозки попаримо.

– Кому «iм»? Ти увесь час кажеш: «вони», «поганi хлопцi». Я маю право…

– Бла-бла-бла… Яке таке право? Право – це окремо, брате… А питання твое? Це неправильне питання, брате… Чекай! Не бунтуй. Сьогоднi це неправильне питання. Сьогоднi – та

. Як кажуть дуже просвiтленi схiднi мудрецi, е такi невчаснi западлючi ключi, вiд яких потрiбнi нам дверi замiсть того, щоб вiдкритися, заростають камiнням… Упс! Але прийде такий час, коли я тобi вiдповiм на твое питання. Обiцяю. Не впадай у нерви, не думай про цю туфтень, думай про красивих цибатих тьолок. Зараз оця халдейська контора, – вiн кивнув на бармена, – нам пiджене класних тьолок. Старших консультанток з проблем бальшой i чiстай любвi. І вони нас приведуть у тантричну[7 - Тантра – iндiйсько-тибетська мiстична традицiя. У деяких школах тантри використовуються сексуальнi практики.] рiвновагу зi свiтовим ефiром.

– Ти не одружився?

– Знущаешся? З такою от мордою?

– У таке тепер не впираеться, Ярику. Ти ж не бiдний пацан. Їздиш на «лендкрузерi», втикаеш по серйозних темах. Розумний, талановитий такий пацан.

– Ага, не бiдний i iжджу на «лендкрузерi». А ще купую класних молодих тьолок… Дуже класних, з довгими ногами i станками на всi триста шiстдесят… А чому, братику, до речi, у тебе з Анжелою не зiйшлося?

– Спочатку все було добре. Навiть дуже добре. Любов, дела…

– Спочатку завжди все добре, братику. – Яра випив свое вiскi, подзенькав крижинками у порожнiй склянцi. – А потiм гiвно починае перти на оглядовi майданчики. Правильно я кажу?

– На майданчики… Красиво iзлагаеш, брате. Може, в когось бувае iнакше… Не знаю, Яра, не знаю… Анжела завжди прагнула бути центровою. Мати все найкраще. Найдорожче. Найгламурнiше.

– Не з твоею зарплатою, брате.

– Я старався…

– …Й обiсрався.

– Так сталося, брате, – Мiтелик додав собi вiскi. – Їi першим чоловiком був сам пан Новак. Небiдний такий дядько.

– Я пам’ятаю, крутий був пуцалiн. Вiн, здаеться, тепер у Словаччинi.

– Вiн давно вже у Штатах. У Нью-Йорку. Банкуе. Вiн вже тодi, у дев’яностих, лаве мав немiряно. Розбалував вiн мою дiвчинку. Зробив ii «Мiс Року». Журнали, iнтерв’ю, фотосесii. Казьол. Вона завжди мала з чим порiвнювати. І порiвнювала, сучка така.

– Нащо ж вона тебе тодi, пацана жовторотого, захомутала?

– Закохалася. Новак був старшим за неi на двадцять рокiв. Навiть на двадцять два. Та й помститися йому хотiла. Вiн ii з собою на груповухи тягав. До саун рiзних. Вона вiд того бiсилася, мовляв: «Я, мля, донька начальника залiзничного депо, елiтна девочка, законна дружина, срака-дошка, i що, маю щастя при всiй бригадi шкурити якусь трiперну шмару?»

– Гординя! – Яра багатозначно пiдняв над головою два пальцi, розведенi, немов роги. – Гординя – це найперший грiх, брате. Треба було тому дятловi iй ще тодi пояснити, що в свiтi е речi, сумнiшi за трiперних шмар. Набагато сумнiшi… Хоча, канешна, що iм, бабам, поясниш… А потiм що? Донька начальника з бiдностi присiла на стимулятори?

– На бухло спочатку, потiм на план, на таблетки… Але то, знаеш… Мутна iсторiя, брате.

– Ага. Мутна iсторiя, кажеш? Кумарнi лiтописи республiки Ганджубасii… Тема знайома. Ну, намучився ти з тою Анжелою, брате, не хочу навiть уявляти… Спiвчуваю. А тодi, скажу тобi, коли вона до тебе у лiжко стрибнула, як ми всi тобi заздрили! Пiвмiста жаба душила, я тобi атвечаю. Пiвмiста! Та-а-ака деффка! Та-а-акi нiжки! Чудо з обкладинки! І де воно все, Мiта-брате, де? Фата-моргана, брате, мiражi у пустелi…

Компаньйони пiдняли склянки, випили. У залi нiчного клубу вони залишилися останнiми клiентами. Живу музику давно замiнив автомат. Бармен з офiцiантом про щось напружено шепотiлися. «Ага. Контора халдейська перетирае… І всi менi спiвчувають… Сучари…» – подумав Мiтелик. Свiт навколо нього вiд алкоголю став м’яким, теплим, але вiд того ще бридкiшим.

Буття хиталося пiд вагою зла. Братана Боба вбили, дружина знову в лiкарнi, донька в ii батькiв, куди винного у всiх бiдах Валерiя Петровича пускають лише на великi свята. І то через раз. У чотирикiмнатнiй колишнiй квартирi Новака, яку той пiсля розлучення вiдступив Анжелi, порожньо й неприбрано. Купа немитого посуду, сморiд на кухнi. А на ранок вiн мае розробити пропозицii по стратегii розвитку будiвельноi компанii, яку планував придбати один iз клiентiв ФПП. Але його ноутбук iз базою даних залишився в офiсi Фонду.

«Упс, – сказав собi старший консультант. – Яке паскудне життя. Все, що ти робиш сьогоднi, мало бути зробленим ще вчора. І жодноi вдячностi для тебе не передбачено. Жодноi. Лише звiздюлi вiд рiзноманiтного начальства. Шеф невдовзi поiде собi на „Cadillac’i“, а його задовбаний старший консультант буде iздити на маршрутному бидловозi. Яке паскудне життя…»

– Так, шльоцики, мать вашу, де ж отi вашi деффкi, га?! – через усю залу запитав Мiтелик халдеiв. Офiцiант йому не подобався. Йому здавалося, що той належить до модифiкованоi статi.

– Зараз будуть, – вiдiзвався той (та), не обертаючись. Певно, компаньйони йому (iй) теж не подобалися.

Мiтелик раптом вiдчув страшенну втому. Пiсля мандрiв горами гудiли нетренованi ноги. У головi виник туман i почав уперто оточувати зоровi нерви. Валерiй Петрович зрозумiв, що, за гамбурзьким рахунком, вже не хоче нiяких «деффок» i «тьолок», а хоче лише

до лiжка. Вiн подивився на Яру. Той сидiв, бадьорий та злий, i хитро дивився своiм супероком на зiв’яле обличчя старшого консультанта.

– Воспоминания бередят душу? – спитав Яра.

– Спогади пердять в душi, – безнадiйно вiдповiв Мiтелик. І сам здивувався великiй iстинi, схованiй в цих випадкових словах.

– Значить, ти, брате, вже вступив у свiй снайперськiй вiк, – резюмував Яра i потягнувся до пляшки.

Мiтелик хотiв запитати, що таке «снайперський вiк» i як вiн примудрився до нього вступити, але не встиг. До iхнього столику з коктейльним шиком пiдгребли замовленi дами. Вони здалися йому яскравими, розчиненими навстiж i дуже високими. «Якiсь баскетболiстки», – подумав син артилериста. Вiн почав мiркувати, що буде, коли одна з цих «баскетболiсток» пiд час окучування закине йому за спину своi кiлометровi ноги. Серед усiх цих прогностичних мiркувань вiн якось непомiтно втратив просторово-часову вiдповiдальнiсть. Туман оточив його, як нiмцiв пiд Сталiнградом. У тому туманi хтось смiявся, хтось когось називав «Светою». Один iз найдовших днiв у життi старшого консультанта В. П. Мiтелика закiнчився без пiдбивання пiдсумкiв.

6

Валерiй Петрович прокинувся у власному лiжку. Вiн лежав на зiм’ятих простирадлах круглого сексодрому, котрий, як i переважна бiльшiсть меблiв у квартирi Анжели, залишився вiд часiв перебування тут Новака. Анжела розповiдала, що сексодром було зроблено за спецiальним замовленням. Новак побачив такий в американському журналi й заплатив мiсцевим мебельникам непристойно великi грошi за точне вiдтворення журнального дива.

Поряд iз собою Мiтелик побачив незнайому дiвчину. Одягнена лише у червонi трусики, вона спала або прикидувалася сплячою. Мiтелик не мiг згадати, яким чином ця дiвчина опинилася в його квартирi. Вiн вирiшив, що це одна iз тих двох «деффок», яких Яра замовив у «Галактицi». «Напевно, Одноокий iз другою хвойдою десь у вiтальнi або ж у кiмнатi Анжели», – продовжував розмiрковувати Валерiй Петрович. Голова була важкою, але звичноi похмiльноi нудоти вiн не вiдчував. Цей феномен син артилериста записав на рахунок високоi якостi спожитого алкоголю.

Вiн раптом впiймав себе на захопленому спогляданнi дiвчини. Їi тiло вигiдно вiдрiзнялось вiд фронтовоi плотi стодоларових путанок, яких Мiтелик замовляв у киiвських готелях пiд час вiдряджень. Здавалося, важка вiйна мiж способом життя i молодими енергiями плотi нiколи не велася на просторах наявного юного органiзму. Струнке тiло з виразними м’язами спортсменки немов випромiнювало здорову i невимушену хiть. Цьому тiловi радше пасувала гiмнастична зала, анiж пропахлi горiлкою i спермою номери провiнцiйних готелiв.

Дiвчина так раптово й рiзко пiдвела голову, що Мiтелик не змiг втриматися вiд тихого скрику. Вона дивилася на нього, примруживши око з-пiд хвилi довгого темного волосся.

– Злякався? – запитала дiвчина i посмiхнулася. Посмiшка в неi була не менш приемною, анiж тiло. Навiть за стандартами гламурних журналiв ii можна було вважати красунею. Тонкий нiс iдеально гармонував з великими, розумними, ледь скошеними очима, а на щоках широка посмiшка вилiплювала такi звабливi забiяцькi ямки, що Мiтелик несамовiльно потягнувся до них губами. Дiвчина вiдповiла зустрiчним порухом тiла, ii пружнi груди несподiвано опинилися в долонях старшого консультанта. Вiн спробував пiдтягнути дiвчину до себе, але вона перехопила iнiцiативу. За кiлька вирiшальних секунд дiвчина притиснула спину Мiтелика до сексодрому, перекинула ногу через його стегно i вправно спрямувала затвердiлу плоть старшого консультанта до свого лона.

Вiн вирiшив пiддатися iй в усьому. Вiн охопив руками ii тонку талiю, провiв долонями по стегнах. Тiло дiвчини вигнулося у хижому напруженнi пристрастi. Мiтелик згадав Анжелу в цiй позицii, i порiвняння було не на користь останньоi. Навiть у вiсiмнадцять рокiв його дружина («Мiс Року» за версiею двох регiональних журналiв) не мала такого пружного тренованого тiла, таких крутих i гарячих стегон, таких досконало збудованих нiг iз засмаглою оксамитовою шкiрою. Вiн хотiв затримати задоволення, але не змiг. Тiльки тодi, коли його волога, переможно захоплена жiночiм тiлом, перестала бути його вологою, вiн усвiдомив, що трахае повiю без презерватива.

Але це прикре вiдкриття не розхолодило старшого консультанта. За кiлька хвилин вiн знову спробував захопити втраченi позицii. Дiвчина засмiялася, але впевнено вiдсторонила Мiтелика вiд себе. Вона зiстрибнула з лiжка i помандрувала до ванноi кiмнати. Дiвчина рухалася, нiби модель на подiумi. Вигнута нерухома спина пiдкреслювала ритмiчне коливання стегон.

Мiтелик стрибнув був за нею, але дiвчина вже встигла зачинити дверi ванноi. Їi смiх тепер змiшувався зi звуками водяних струменiв. Мiтелик чомусь згадав дзюркотiння струмка бiля хати мольфара. Вчорашнiй день тепер випiрнув з його пам’ятi караваном подiй: вiд дзвiнка Одноокого до затемнення свiдомостi у «Галактицi». Погляд Валерiя Петровича впав на табло настiнного годинника. Пiв на десяту. До пiдсумковоi наради у през

дента ФПП залишалося пiвгодини.

Старший консультант накинув халат i оглянув сумiжнi кiмнати. Всупереч його сподiванням (чи то побоюванням), анi Яри, анi другоi повii у квартирi не було. Скорше за все, вони сюди й не заходили. У вiтальнi на пiдлозi стояла лише одна недопита пляшка шампанського, а на столi – два бокали, порожня пачка «Parliament Silver Blue» i попiльничка з недопалками i забрудненими серветками. Свiже повiтря надимало тюль над вiдкритим вiкном. Ключа було встромлено до замка вхiдних дверей, сигналiзацiя вiдключена. «Треба буде змiнити код», – вирiшив Мiтелик, уявляючи, як учора натискав кнопки просто перед очима хвойди.

Дiвчина вийшла зi спальнi вже одягненою. Мiнi-спiдниця i рожевий топiк робили ii ще сексуальнiшою. Вона цьомнула сина артилериста у щоку i сказала:

– Якщо забув, мене звати Дiаною. Я там тобi на столi залишила щось типу вiзитки. Можеш менi дзвонити, але не вночi. Я сексом по телефону не займаюся… Ти хороший.

– Ти теж класна кицька. Я щось винен тобi по грошах?

– За все заплачено. Не переймайся!

Дiана випурхнула з квартири. Мiтелик кiлька хвилин стояв у ступорi, потiм пiшов до спальнi. На столi лежав шматок обгортки вiд шоколаду. На ньому круглявим виразним почерком було написано:

Дiана. 8097*******

Собака сторожила гладiолуси,
Маячило iй щастя впередi,
І вiтер гладив на собацi волоси,
Казав: «Собака, вдаль глядi!»

Прийшла зима, пов’яли гладiолуси,
Їх качественность втрачена була,
Собака звила ненормальним голосом,
Сказала: «А-у-у!» i умерла!!!

«Коли ж вона встигла це все написати?» – здивувався Валерiй Петрович. Але довго затримуватися на маленьких загадках життя в нього не було часу. Вiн запiзнювався. Вiн навiть не мав часу попрасувати брюки.

Коли старший консультант Мiтелик проминув порiг головного кабiнету в офiсi Фонду, нарада вже почалася. Вiн вибачився i сiв бiля стiни, поряд iз спiвробiтницею Наташею, яку у Фондi вважали коханкою шефа. За центральним столом, окрiм респектного i сивочолого президента Мирона Теодоровича, сидiли головний пiарник Почеконiус, вiце-президент Фролюк i представник генерального iнвестора вiдставний полковник Бiлий. На стiльцях пiд протилежною стiнкою влаштувалися веб-дизайнер Карл Ранке i соцiолог Лариса Павлiвна Дiц.

Вiдставний полковник Бiлий з червоним вiд напруги обличчям перераховував претензii iнвесторiв до роботи Фонду у минулiй передвиборнiй кампанii. «Не врахували… не вдалося передбачити… не забезпечили на дiльницях…» – перелiк недоопрацювань змушував повiтря у кабiнетi легенько вiбрувати.

Президент слухав Бiлого з непорушним обличчям. Час вiд часу вiн поглядав у дзеркало на протилежнiй стiнi. Сьогоднi шеф уперше одягнув шовкову краватку «Hermes», придбану у Франкфуртi, де вони з Наташею вiдвiдували чергову конференцiю евроiнтеграторiв. Срiбляста краватка дуже пасувала до його улюбленого сiро-сталевого костюма, i Мирон Теодорович не вiдмовляв собi у задоволеннi ще й ще раз пересвiдчитися у власнiй пишностi. Про всi претензii iнвесторiв вiн знав i без Бiлого. Як i рештi присутнiх, йому також було вiдомо, що данi соцiологiчних опитувань, висмоктанi з пальця Ларисою Павлiвною, щасливо збiглися з реальними результатами голосувань. А мером мiста було обрано дружнього до iнвесторiв полiтика, штабiстiв якого неофiцiйно (але ефективно) консультував Почеконiус. Тому грiзнi пасажi вiдставного полковника сприймалися лише як звичний ритуал. Неприемний, але безпечний.

Мiтелик навiть не слухав перелiку претензiй. Вiн все ще думав про те, яким ж то бевзем треба бути, щоби не натягти захисноi гумки перед окучуванням хвойди. Вiн вже майже вирiшив перевiритися на ВІЧ-позитивнiсть та решту вiрусно-бактерiальних сюрпризiв, коли почув, що Бiлий звертаеться безпосередньо до нього.

– Ми сподiвалися, Валерiю Петровичу, – з притиском в голосi повiдомив полковник, – що ви зможете використати тi оперативнi данi, якi ми вам надали. За всю передвиборну кампанiю ми не побачили жодного вагомого оприлюдненого компромату на наших ворогiв…

– Опонентiв, – виправив полковника президент.

– Нехай опонентiв. Але ми що, дурно платили за тi записи? Знаете, скiльки ми заплатили за них iнформаторам?

Мiтелик мiг би вiдповiсти, що «тi записи» неможливо було використати з огляду на iхнi технiчнi параметри. Мутний пiвторагодинний запис замаскованою цифровою вiдеокамерою зафiксував оргiю в саунi з участю кiлькох мiсцевих полiтикiв. Крiзь запiтнiле скло можна було вгадати окремi частини окремих оголених тiл, якi пересувалися у напiвтемрявi. Особливо часто перед камерою маячила блiда дупа повii з величезним фурункулом на лiвiй сiдницi. Але жодного чiткого зображення полiтичного обличчя серед того гармидеру знайти не вдалося.

Цими подробицями можна було втерти вiдставному полковниковi носа, але Валерiй Петрович промовчав. Так передбачав ритуал. Бiлий скрушно похитав головою i перейшов до iншоi групи претензiй. Почеконiус пiдморгнув Мiтеликовi. Але Наташа подивилася на старшого консультанта з неприхо

аною зневагою. Вона була молодою спiвробiтницею й все ще сприймала лiбрето виробничих спектаклiв за правдивi картинки життя.

Пiсля Бiлого слово взяв шеф. Вiн визнав iснування недолiкiв, згадав безумовнi досягнення i накреслив шляхи вдосконалення. Пiд час його промови Бiлий продовжував червонiти, а Фролюк час вiд часу казав: «Слушно!» i заглядав президентовi в очi. Нова краватка шефа Мiтеликовi сподобалася. Вiн пошепки запитав Наташу, скiльки така краватка коштуе, але та замiсть вiдповiдi гнiвно повела пiдмальованими очима i стиснула губи.

Раптом задзвонила стiльничка старшого консультанта. Вiдключаючи свою, вiн забув про чорну «моторолу» Одноокого. Шеф зупинив промову, незадоволено глянув на старшого консультанта, а Наташа почервонiла. Валерiй Петрович вибачився i вибiг до приймальноi.

З надр чорноi «жабки» вiн почув голос Яри:

– Як тобi тьолка?

– Супер, брате. Дякую тобi. Але я зараз тут на нарадi…

– Кидай ту нараду. Кидай все. Виявилося, що у сестри професора е дача. Вiн туди часто навiдувався. Нам теж треба туди завiтати.

– Це далеко?

– Нi, кiлометрiв так десять-дванадцять вiд мiста. Кооперативчик бiля об’iзноi.

– Я не впевнений, чи може…

– Буду бiля вашого Фонду за пiвгодини. Виходь до супермаркету, я там припаркуюся на стоянцi.

– Ок, брате.

«Жабка» згасла. Мiтелик обернувся i зустрiв допитливий погляд секретарки. Вiн вирiшив не вертатися до кабiнету шефа. «Промутять ту байду без мене».

Тiеi митi виявилося, що «байда» добiгла до фiнiшноi стрiчки.

Першим з кабiнету президента вийшов Почеконiус, за ним Фролюк i Ранке. Мiтелик раптом згадав, що вчора мав намiр дещо запитати в пiарника.

– Дiмич, можна тебе на два слова? – звернувся вiн до Почеконiуса.

– Можна, – пiарник зняв окуляри, вийняв з кишенi шматок замшi й став терти ним товстi лiнзи. – Навiть на три.

– Але зайдемо до мене.

– Щось секретне?

– Нi, не секретне. Але… – Мiтелик очима вказав на Фролюка, котрий щось пояснював секретарцi, грiзно нависаючи над ii столом.

– Ага. Зрозумiло.

Вони зайшли до невеликоi кiмнати, яку старший консультант дiлив iз Ранке. У нiй заледве помiщалися два столи i старий облуплений сейф. Почеконiус важко сiв на край ближчого до дверей столу, ледве не скинувши на пiдлогу ноутбук Мiтелика. Окуляри вiн все ще тримав у руцi.

– Дiмич, ти пам’ятаеш, як на порiвняльному семiнарi роки два тому ми переглядали киiвськi вiдеоматерiали вiд двi тисячi четвертого року? Тодi в шефа зiбралася уся компанiя, Лара, Лена…

– Переглядали, пам’ятаю.

– Тодi я щось таке казав про технологii масового гiпнозу, нейролiнгварне програмування…

– Ну?

– А ти тодi заперечив, що тримати на площi цiлодобово сiмсот тисяч народу лише за грошi та засобами НЛП неможливо. Ти тодi ще щось таке сказав про якусь «падеуму», пам’ятаеш?..

– А, так, щось таке пригадую… «Пайдевма» – це з теорii одного африканiста кiнця дев’ятнадцятого столiття, Лео Фробенiуса. У нас iз ним прiзвища дещо схожi, – пiарник посмiхнувся. – Пайдевма – це у Фробенiуса щось на кшталт мiстичноi душi або ментального кола певного народу. Іншi називали цю штуку «егрегором» – захисником…

– Ти тодi казав, що тою «пайдевмою» можна керувати.

– Я навiть таке казав? Керувати? Я жартував, старий. Пайдевма… Ну, скажiмо, так: iснують рiзнi припущення рiзних там пупкiних i попкiних. Це ж не наука. Якась напiвмiстика, або ж навiть чиста мiстика… А чого це ти раптом згадав?

– Менi тут iнформацiю пiдкинули. Буцiмто тодi, у двi тисячi четвертому, якiсь серйознi люди намагалися манiпулювати егрегором за допомогою давнiх шаманських практик. Ти про таку мурзiлку чув?

Почеконiус замислився. Вiн знову почепив окуляри. Споряджене важкими блакитнуватими лiнзами його обличчя дивним чином замкнулося, немов окуляри були засувкою для невидимих дверцят, прилаштованих десь мiж вилицями пiарника.

– Нi, не чув.

– А зi спiльних знайомих хтось цими питаннями займався?

– Хтось. Колись. Любителi дешевого гонiлова у цiй краiнi нiколи не переводилися… – Почеконiус поплескав Мiтелика по плечах. – Займайся, Валеро, своiми питаннями по своiх темах. І будеш ти, старий, жити довго i щасливо. Амiнь!

Пiарник швидко вийшов з кiмнатки, залишивши в ii тiсному кубi запах туалетноi води «Givenchi». Старший консультант зморщив носа. Йому нiколи не подобалися смолянi аромати свiжозрiзаноi деревини.

7

Одноокий зустрiв Мiтелика, сидячи у цивiльному i срiблястому «Nissan GT-R’i». На запитання, куди дiвся вчорашнiй фронтовий «лендкрузер», Яра замiсть вiдповiдi сплiв незрозумiлу фiгуру з трьох пальцiв.

– Заплутуемо слiди вiд поганих хлопцiв? – Валерiй Петрович намагався триматися впевнено.

– Намагаемося.

– У мене тут питання виникли.

– Питання, кажеш… Це добре. Але питання будуть потiм. Сiдай, iдемо.

Як тiльки старший консультант закрив дверцята, авто стартувало. Яра довго петляв провулками старого мiста, уважно вдивляючись у монiтор на приборнiй дошцi. Вiдеокамера заднього огляду показувала лише припаркованi авта, випадк

вих перехожих, одноповерховi i двоповерховi ампiрнi будиночки i старi дуплястi липи середмiстя, серед яких бадьоро маневрував iхнiй срiблястий «японець».

В одному з таких тихих провулкiв Одноокий рiзко завернув у вiдкриту браму особняка. Авто з’iхало пандусом до пiдземного гаражу, брама за ними зачинилась автоматично.

– Знiмай пiджак i сорочку, – скомандував Яра. – Там, на задньому сидiннi, у пакетi футболка i окуляри. Портфель свiй лиши у машинi. Я ii закрию.

Сам вiн теж зняв откутюрний пiджак i одягнув захисного кольору мисливську безрукавку з безлiччю кишень i ремiнцiв. Синiй блайзер Одноокий змiнив на бiлий. Переодягненi компаньйони сходами пiднялися з гаражу до першого поверху будинку, проминули кiлька добре умебльованих кiмнат i вийшли на заднiй двiр особняка. Густолистi дерева i кущi порiчки затуляли цей двiр вiд цiкавих очей. Через вузьку хвiртку, бiльш подiбну до дверцят неспалимоi шафи, Одноокий i син артилериста вийшли до вузького проходу мiж бетонними парканами сусiднiх вiлл. Тим проходом вони дiсталися до двору посеред багатоповерхiвок. Там Яра ще раз перевiрив вiдсутнiсть «хвоста». Судячи з усього, нiчого пiдозрiлого вiн не помiтив. Двiр був майже порожнiм. Старша жiнка порпалася у смiттярцi, коти грiлися на металевих дашках вентиляцiйних отворiв. Через прохiдний пiд’iзд одноi з багатоповерхiвок компаньйони вийшли на Привокзальну площу. Яра вiдкрив дверцята синьоi «лади», припаркованоi просто на тротуарi. Сiдаючи бiля водiя, Мiтелик зауважив велику шкiряну торбу, запхану пiд крiсло.

Маленьке авто блискавично проiхало довгу Колiйову вулицю i завернуло на Залiзничний мiст. Ще кiлька хвилин – i розжарене сонцем мiсто лишилося за багажником автiвки.

– Ну, тепер поганим хлопцям нас не знайти, – припустив Валерiй Петрович. Йому було весело.

– Не тринди, – вiдiзвався Одноокий. – Якщо iм сильно припече, брате, вони нас знайдуть за десять хвилин. Але е надiя, що вони нас досi вважають за клоунiв.

– А може, ми i е клоунами?

– Можливо.

– Навiть так? А як же бути з тими кiлерами, яких ти, крутий брате, по цигарки посилав?

– Саме це питання ти хотiв менi задати?

– І це теж.

– Тодi задавай наступне.

– Наступне… Ок, брате, ти з’iхав з теми. Я тебе зрозумiв. Ось воно, наступне питання: чому тi, хто шукав релiквiю у квартирi, вiдразу взяли i вбили Боба з Іркою? Чому вони не спробували iх допитати?

– Це ти задав мудре питання, брате. Я теж про це думав. І твердоi вiдповiдi в мене нема. Є кiлька припущень. Перше: вони вважали, що Боб з Іркою не знають, де релiквiя…

– Сумнiвно.

– Отож-бо, сумнiвно… Я цю версiю майже вiдкинув. Друга версiя, яка менi особисто подобаеться: вони були на сто двадцять вiдсоткiв впевненi, що релiквiя у квартирi. Хтось iх у цьому впевнив ще до нападу.

– Хто?

– Я боюся помилитися, але думаю, що Ірка.

– Ірка?

– Це лише припущення… Не виключено, що все було зовсiм не так, що насправдi вони чинили опiр, кричали. Кiлерам довелося iх вбити до початку допитiв. Це вже третя версiя.

– Ти казав, що кiлери були профаками.

– У цих справах навiть профаки не можуть гарантувати, що все пiде за сценарiем. До речi, до обшуку вони не були готовi.

– Але ти казав, що шукали вони ретельно.

– Ретельно, так. Але ретельнiсть теж бувае рiзною. Можу тобi точно сказати: вони не мали iнструментiв для справжнього обшуку. Вiдповiдно, не зондували каналiзацiю i вентиляцiйнi отвори глибше, нiж на пiвтора метра.

– Не мали зонда?

– Маеш рацiю. Не продивилися зондом. Лише пхали шматок дроту. Я був потiм у квартирi. Бачив той дрiт. Вiн там досi валяеться. Також вони не мали спецiальних голок для проштрикування м’яких частин меблiв. Тому роздерли iх ножем. У туалетi зiрвали плитку, значить, у них не було навiть простих приладiв для пошуку порожнин у стiнах.

– А це хiба простi прилади?

– Скажiмо так: не надто дорогi й доступнi для спецiалiстiв.

– Зонд, прилади… Може, ми з тобою переоцiнюемо замовникiв?

– Як вчив народний класик: знають навiть дiти, що краще перебздiти, нiж недобздiти.

Вони довго смiялися. Цей смiх зняв напругу, немов у свiтi тонких енергiй розсмокталося якесь недобре згущення. Потiм Мiтелик запитав:

– Але якщо Ірка була з ними у змовi, то чому вона просто не винесла iм релiквiю. Для чого було вриватися до хати, вбивати…

– Хiба я сказав, що вона була з ними у змовi? Вони могли пiдслухати ii розмову, вона могла про щось сказати подрузi…

– Але це мiг бути й Боб.

– Боб був обережним. Вiн знав.

– Знав?

– Думаю, що знав. Нi, не думаю, а на сто двадцять п’ять, на триста вiдсоткiв упевнений. Тому вони його вбили. Його з Іркою. Вони повиннi були знищити свiдкiв. Як знищили професора. Інакше вони б прийшли по релiквiю, коли господарiв не було вдома. От як ми сьогоднi… А зараз, Мiта-брате, у нашiй бойовiй командi вiдбудеться поповнення.

Машина пригальмувала поряд iз невиразною двоповерховою спорудою. Перед ii фасадом було розмiщено щось вiддалено схоже на дитячий спортмайданчик. Низенькi турнiки i лави були

розмальованi сiрими i жовтими смугами.

– Де ми? – Валерiй Петрович здивовано роздивився навколо.

– Це школа-iнтернат.

–..?

– Ти маеш усе зрозумiти правильно. Чекай, не питай нiчого… Я зараз пiду до цiеi школи i повернуся з одною дiвчинкою. Коли вона сяде до машини, ти, брате, не повинен робити великi очi. Вона нам на тiй дачi буде дуже потрiбною…

– Яка ще дiвчина? Нащо…

– Послухай, не перебивай… Це буде наш живий локатор. Мала ця мае яскравi екстрасенсорнi здiбностi. Менi, брате, вже набридло шукати наослiп. Вона вiдчуе об’ект. Вона бачить.

– Бачить? Вiдчувае? Так-так, мольфар намбер ту.

– Тут я командую, Мiта-брате.

– Скiльки iй рокiв?

– Скоро буде сiмнадцять.

– Яро, ти махнувся на всю голову! Ти хочеш сказати, що тобi, лiвому бобровi, дозволять забрати неповнолiтню дiвчину з iнтернату серед бiлого дня?

– По-перше, – недобро вищирився Яра, – до твого вiдома, з цього сраного iнтернату лiвi бобри беруть дiвчат на нiч цiлими групами. По двiстi баксiв за штуку. А деяких по сто. Така от, брате, народна педагогiка… По-друге, дирекцiя цiеi гавношколи вважае мене далеким, але люблячим i впливовим родичем дiвчини. Що надае iй, мiж iншим, майже недоторканного статусу. Майже. По-трете, я позавчора дуже-дуже засмутив одного з тутешнiх клiентiв, за що дiвчинка менi дуже вдячна. Вона готова знову менi допомогти. Допомогти нам. Допомогти помститися за Боба. Чи нам цього не треба? Треба. Тодi у чому проблема? До речi, якщо захочеш до неi звернутися, називай ii Індиго.

– Як?

– Індиго. Вона хоче, щоби ii саме так називали. І нехай буде так, як вона хоче. Так називають особливих дiтей новоi генерацii. У них розширенi можливостi, певнi здiбностi до бачення аури iнших людей, до телепатii…

– Розширенi здiбностi? А я читав про цих пупсикiв, що вони вбивають своiх батькiв, бо тi iм здаються тупими. Що вони вiдмовляються спiлкуватися з нормальними людьми. Твоя екстрасенсорка когось вже прикандичила?..

– Послати тебе нах?

– Посилай, посилай, – Мiтелик був на межi iстерики. – Індиго! Я так i думав: ми клоуни. Конченi клоуни.

– Ти забагато думаеш.

– Клоуни.

– Заiло платiвку? Перетрахався?

– Опочки! – осяяло Валерiя Петровича. – Це ж, напевно, iнтернат для розумово неповноцiнних дiтей? Так? Чого замовк?

Яра матюкнувся i вийшов з автiвки. У головi у Мiтелика почала вибудовуватися пiдозра, до котроi, немов до футляра, зручно вмiщувалися усi подii останнiх двох днiв. «Одноокий дiстав унаслiдок вибуху ракетного двигуна травму голови, – перебирав вервичку фактiв старший консультант. – Вiд того часу в нього розвинувся параноiдальний комплекс, манiя переслiдування. Вiн ховаеться в горах вiд придуманих „поганих хлопцiв“, товаришуе з малолiтнiми аутистками. Смерть Боба, зрозумiло, викликала чергове загострення його параноi. Усi цi його марення про зниклi релiквii. Мандри до мольфарiв. Спецмобiлки. Перевдягання. Все сходиться. Треба звiдси тiкати». Права рука Валерiя Петровича вже потягнулася вiдкривати дверцята авта, коли з’явилися Яра з Індиго.

Спочатку вiн почув голос дiвчини. Вона сказала:

– Яка смiшна машина.

Голос був низьким i глибоким. У ньому вiдчувалася прихована вiдчуженiсть. Так, нiби в тому голосi мешкав сумнiв у справжностi кожного навколишнього iснування. Сумнiв цей, здавалося, жив саме в голосi, у його найглибших дихальних надрах, а не в поверхневiй iнтонацii. Мiтелик нiколи в життi не чув такого голосу. Вiн вистромив з вiдкритого вiкна голову, щоби подивитися на людину, яка отримала вiд природи такий рiдкiсний iнструмент вербальноi комунiкацii. За мить до того, як вiн побачив справжню Індиго, вiн уявив ii блiдою, дистрофiчною, синьоокою, з видовженим обличчям i свiтлим волоссям.

Насправдi бiля автiвки стояло смагляве дитя пiвденного народу, з великими антрацитовими очима, чимось схоже на тих вертких дiвчат з арабських кварталiв, що iх старший консультант набачився пiд час поiздок до Францii. Вона виглядала старшою за своi роки. Рожева блузка i цупка синя спiдниця не приховували ii тiла, далекого вiд балетноi витонченостi, але зграбного i пропорцiйного. Жодноi психiчноi патологii не проглядалося на ii обличчi з впертою лiнiею рота i високим гладеньким чолом.

«Певно, в пупсика циганська кров», – припустив Валерiй Петрович.

– Бабуня була з ромiв, – пiдтвердила його думку Індиго.

Одноокий переможно розсмiявся, дивлячись на розгублене обличчя Мiтелика. «Цирк продовжуеться. Вiн спецiально демонструе ii здiбностi», – зрозумiв той. Йому здалося: щось обмацуе його мозок, вивертае нейрони. Ілюзiя була незвичною i через те ще бридкiшою. Розумом вiн знав, що телепатiя невiдчутна, але холоднi мацачки впертими i твердими окупантами ворушилися у його уявi.

– А ти думав, що ми будемо воювати з поганими хлопцями, лише змiнюючи авта i SIM-карти? – спитав Яра. – Коли йдеш на тигра, бери довгу ломаку![8 - Яра цитуе голову ККП Мао Цзедуна (1893–1976).]

– Дядько Славо, вiн не вiрить у поганих хлопцiв, – повiдомила Одноокому Індиго. Завдяки ii унiкальнiй фоне

ицi це повiдомлення набуло якогось апокалiптичного вiдтiнку. Так, нiби невiра старшого консультанта Мiтелика у поганих хлопцiв загрожувала усьому свiтовi неминучою загибеллю.

– Не вiрить? – Яра жартома насупився. – Тодi доведеться навести вирiшальнi докази. Ми з тобою зможемо довести дядьковi Валерi iснування поганих хлопцiв?

Та лише здвигнула плечима. Вона дивилася на вiкна другого поверху iнтернату. Там колихнулася фiранка. На обличчя Індиго набiгла тiнь. Мiтеликовi подумалося, що, чим швидше компаньйони залишать це сiро-жовте мiсце, тим буде краще для них.

– Вiн не витримае, – раптом сказала Індиго.

Вiд ii слiв Мiтелика тiпнуло.

– Ти мене знов перевiряеш? – запитав вiн Яру.

– Вiн не воiн, мала. Вiн запрошений спецiалiст, – пояснив Індиго Одноокий, не звертаючи уваги на слова старшого консультанта. – Наша вiйна – не його вiйна.

– Чому? – Індиго подивилася на Мiтелика з iнтересом. У ii величезних темних очах спалахнуло темне полум’я. З кожною хвилиною вона подобалася синовi артилериста дедалi бiльше. Як жiнка.

– Вiн – цивiльний. Пасажир. Вiн лише перечiкуе цей свiт. Вони йому нiчого не зробили.

– Нiчого не зробили? – здивування любительки гiрських щурiв було щирим.

– Вiн думае, що нiчого. Вiн так вважае.

– Вiн дурний?

– Мать вашу! Припинiть мене обговорювати! – заверещав Мiтелик.

– Ок. Сiдаймо в авто, – Яра вiдчинив заднi дверi, й Індиго впурхнула до салону автiвки.

Сiро-жовтi стiни iнтернату вже були далеко позаду, але жодного слова помiж компаньйонами промовлено не було. Мiтелик ображено мовчав i намагався вигнати холод iз голови. Пам’ять пiдказувала йому неприемнi образи з «Чужого» та iнших «ужастикiв». Одноокий посмiхався своiм думкам. Індиго пiдставляла вiтру з вiкна воронячi пасма свого волосся.

– У тебе якiсь неправильнi уявлення про свiт, – сказав Мiтеликовi Яра.

– А в тебе уявлення правильнi? – старший консультант зняв «конспiративнi» окуляри i кинув iх у «бардачок».

– Вiн думае, що ми божевiльнi, – пояснила Індиго.

– Так. Я дiйсно думаю, що ви божевiльнi! – Мiтелик обернувся, щоби бачити обличчя дiвчини. – Ви довбанi клоуни! Ви воюете з привидами!

– А хто тодi вбив Боба? Привиди? – Одноокий почав обгiн великоi вантажiвки. – Цю краiну грабують привиди? Свiтом правлять привиди? Це ти клоун довбаний, а не ми!

– О, нарештi ми дiйшли до свiтових проблем! Нарештi! Це ти, шановний, начитався мудацьких теорiй. Свiт рiзноманiтний. Свiт рiзновекторний. У ньому тисячi рiзних сил змагаються за владу i грошi. Вони врiвноважують одне одного. І тiльки лузери думають, що десь там е одна-едина злойобуча таемна влада, яка заважае iм колупатися в носi. Нiкому не стане сили встановити единовладдя. Немае нiякого единого центру влади i бути не може. Не-ма-е!

– А нiхто й не каже, що зараз десь iснуе единий центр влади, – Яра залишив вантажiвку за кормою i вдоволено вдивлявся у чистий шлях попереду. – Але ми кажемо: iснують рiвнi iнформованостi, рiвнi контролю. Існують давнi центри Сили та iхнi адепти. Є лялькарi i е ляльки. Ляльки не повиннi знати чогось певного про лялькарiв. Хто знае, того – у скриню. Старий Адамчук знав. Боб знав. І ми тепер дещо знаемо.

– Якi ми крутi! І що далi? Партизанська вiйна проти свiтового уряду?

– Вiн чисто дурний, – сказала Індиго своiм пiдсумковим голосом.

– Ми вже пiд’iжджаемо, – повiдомив Одноокий. – Теоретичну суперечку, з вашого дозволу, закiнчимо пiсля справи. Ти щось бачиш? – спитав вiн дiвчину.

– Нi.

– Артефакт?

– Нi.

– Їх?

– Нi.

Одноокий звернув авто у поле. Автiвка застрибала стернею. За рiвною алеею молодих тополь вималювалися кольоровi й шифернi дашки дачних будинкiв. Бiльшiсть iз них виглядали, як облiзлi курники. Але на першiй лiнii кооперативу стояли свiжi споруди.

Компаньйони залишили автiвку у полi, мiж двох порослих бур’яном горбiв. Лише кiлька корiв пiдiйшли подивитися на приiжджих. Залишаючи автiвку, Одноокий прихопив шкiряну торбу, вочевидь, важку. Коли вiн витягав ii з салону, старший консультант побачив, як напнулися жили на руках у Яри. Потiм вони рушили до дачного кооперативу. Індиго йшла в авангардi, легко перестрибуючи через старi калюжi. Мiтелику подумалося, що для стороннього спостерiгача вони повиннi виглядати дуже дивно й навiть кумедно. Циганкувата пацанка, одягнена у секонд-генд, худий бандюган з великою торбою, з грацiею сiрого богомола, i молодий iнтелектуал у модельних туфлях i тiнейджерськiй зеленiй футболцi з написом «That I’ve made up my mind». Великий похiд клоунiв.

Коли iхня процесiя порiвнялася з першими парканами, Мiтелик вiдчув погляди. Вiн не бачив жодноi людини, але з-за парканiв, з мансардних та пiддашних спостережних пунктiв iх розглядали невидимi пильнi тубiльцi. Валерiй Петрович кинув погляд на Індиго. Та продовжувала впевнено йти вузьким проходом мiж металевими сiтками огорож. Тiльки тепер вiн зауважив, що на ноги дiвчини надiтi яскравi помаранчевi шльопки.

У вiдкритому вiкнi споруди, котра архiтектурою нагадувала собачу буду, з’явилося

амотане у хустку погруддя староi жiнки. Вона крикнула:

– Я не живу!

– Сумашедша, – не обертаючись, прокоментувала Індиго.

– Я не живу, ви мене чуете?! Не живу! – не вгавала стара.

За парканом напроти загавкав собака.

Пiд крики i гавкiт компаньйони вийшли на мiсцеве перехрестя. Бiля хвiртки стояла, спираючись на паркан, огрядна жiнка.

– Слава Йсу! – привiтав ii Одноокий. – Не пiдкажете, бува, де тут дача Лосинськоi?

Жiнка не вiдповiла на вiтання, мовчки подивилася на компаньйонiв i зайшла до будинку.

– На диво привiтнi тут люди живуть, – посмiхнувся Яра.

– Я не живу! – вчергове донеслося з вiкна «собачоi буди».

– Там, – сказала Індиго, показуючи на прохiд, що вiв налiво.

– Ти щось побачила? – насторожився Одноокий.

– Що?

– Ту рiч.

– Нi.

– А що?

– Мiсце тоi дачi.

– Товстуха про це подумала?

– Мабуть.

– Що значить «мабуть»?

– Я не знаю.

– Добре, подивимося.

Вони пройшли туди, куди показала дiвчина. За три будинки вiд перехрестя чорнiло свiже згарище. Судячи з його розмiрiв, згорiла дача була вдесятеро бiльшою за «собачу буду». Тепер вiд неi залишилися тiльки обвугленi колоди i шматок прибудови. Все навколо витоптали пожежники.

– Господи! – вирвалося в Мiтелика. – Хто це зробив?

– Привиди, Мiта-брате, привиди…

8

– Ти ж не проти, брате, якщо Індижка поживе кiлька днiв у тебе? – спитав Одноокий, коли вони в’iхали до мiста.

– Ти забув: я все ще одружений.

– Не забув. Вона не виходитиме з квартири. Буде сидiти тихо-тихо, як мишеня. Їсти тобi готуватиме. Хату прибере. Нiхто й знати не буде.

– Якась крайня необхiднiсть?

– Хто помагае сиротам, тому Бог помагае.

– Ти й у церквi пiдробляеш?

– На чверть ставки.

– «Кiлька днiв» – це скiльки?

– Три-чотири.

– Не бiльше?

– Нi. Не бiльше.

– До речi, Анжела наступного понедiлка виписуеться.

– Ще тиждень е.

– Шiсть днiв.

– Ок.

– Що «ок»?

– Шiсть днiв.

– Чотири, брате. Чо-ти-ри, – Мiтелик для переконливостi показав Одноокому чотири пальцi. Хоча варто було показати нахабi один. Середнiй. – А чому вона не може пожити в тебе? Ви ж, я так зрозумiв, давнi фронтовi друзi.

– Вiн смiшний, – прокоментувала Індиго.

– Вiн цивiльний бiлий зайчик, – виправив ii Яра i знов розвернув свое око до Мiтелика. – Розумiеш, брате, мiй штабний блiндаж тепер добряче пристрiляний мазафакерами. А дiтей треба оберiгати. Дiти – наше майбутне. Правда, мала? До речi, якщо будеш до неi чiплятися, я тобi яйця вiдрiжу. Болгаркою.

– Ображаеш. Я ж не по тем делам, брате.

– Таж я бачив, як ти на неi сьогоднi дивився. Може, тобi на тьолочек грошей пiдкинути? Для релаксацii, а?

– Пшол нах, любий брате.

– Уже пшол. Мiж iншим, може, ти хочеш iще трошки побалакати про безпiдставнiсть теорii свiтового заколоту? Про рiзновекторнiсть та рiзноманiтнiсть?

– Нi. Потiм побалакаемо. Тiльки одне питання.

– Розумне, я сподiваюсь?

– Найрозумнiше.

– Валяй.

– На чиему ти боцi?

– На правильному, брате.

– Нi-нi, стоп. Це не вiдповiдь. Хто ти?

– Вважай мене гоблiном.

– Я, брате, не люблю фентезi.

– Фентезi тут нi до чого. Гоблiни – це найманцi. Дiкiе гусi зачiсток.

– Навiть так?

– Так.

– Налякав.

– Купи собi памперсiв.

– Я думав, ти iдейний перець.

– На моему рiвнi всi iдейнi вимерли у часи Штiрлiца. Розчарувався?

– Просто дивуюсь. А ще – сумнiваюсь. Щось ти занадто перейнявся темою, як для найманця.

– Я вразливий найманець.

– Це неправильно.

– Чому? Это не поперёк понятий.

– Тобi виднiше, брате… А Індиго теж гоблiнка?

– Нi. Вона на субпiдрядi.

– Тобто?

– Їi найняв я.

– А хто ж тебе найняв, гоблiне?

– Дiм Правди.

– Це теж щось iз фентезi?

– Це з iнших текстiв.

– З яких?

– Перекладених з тибетськоi.

– Параноя продовжуеться?

– Думай, що хочеш.

– Краще б тобi не знати, що я про все це думаю.

– І хрен з тобою, – вiдрубав Одноокий i витягнув з кишенi CD-диск. – Тримай, думальник.

– Що це?

– Досье на професора унiверситету, доктора iсторичних наук Бориса Робертовича Адамчука. Ти просив учора. Продивись його на свiжу голову. Може, побачиш там щось таке, чого я не побачив… І, вибач, от вiдверто скажу тобi, брате: мене вже вiд тебе нудить.

– А той тибетський «Дiм» добре платить своiм найманцям?

– Іди додому, брате. Топ-топ-топ… Індиго прийде до тебе пiзнiше, принесе тобi твiй портфель. Сусiди твоi нiчого не побачать, не бiйся. Вона вмiе вiдводити очi.

– Талант.

– Ще й який. Вона ще тебе здивуе. Правда, мала?

– Правда, – без пафосу пiдтвердила Індиго.

– Хто б сумнiвався. Я вже здивований по саму кокарду, – здвигнув плечима старший консультант.

– Тiльки кокарди в тебе немае.

– Не склалося в мене з кокардою… А мiж iншим, що там, у тiй твоiй шкiрянiй торбi?

– Вечiр питань i вiдповiдей закiнчився. Малятам на добранiч.

– Ти жжош, брате.

– А ти думав.

– Ок. Тодi – бай, гоблiне!

– Бай, головастику…

У порожнiй квартирi Мiтелика було зимно. Виходячи

ранку, вiн забув зачинити вiкно у вiтальнi, а денна спека надвечiр змiнилася раптовим похолоданням. На столi все ще лежала «вiзитка» Дiани. Вiн ще раз прочитав вiршик про собаку, який даремно пантрував гладiолуси, потiм набрав телефонний номер.

Довго нiхто не вiдповiдав. Потiм вiн почув дихання.

– Дiана?

– Так.

– А чого мовчиш?

– Незнайомий номер.

– Це я, Валера. Читаю про собаку i гладiолуси.

– Подобаеться?

– Прикольно.

– Приiхати до тебе?

– А в яку суму менi це обiйдеться?

– Якщо будеш себе добре вести, отримаеш дисконт.

– А якщо без приколiв?

– Сто еврикiв.

– Гм… Не по-децкi.

– Дисконт – п’ятдесят.

– Ок. Домовилися. Чекаю. Пам’ятаеш адресу?

– Так.

Приспiвуючи бадьорий марш, Валерiй Петрович увiмкнув котел i пiшов до ванноi. Вiн не встиг прийняти душ, як у дверi подзвонили. Дiана увiйшла до квартири, загорнута у щось гламурно-срiблясте. Одним невловно-швидким порухом вона розгорнулась, накидка впала i старший консультант побачив, що пiд нею не було вже нiякого одягу. Лише блискуче вiд крему тiло богинi, що у вiчному Кiферонському лiсi вiчно полюе на вiчних оленiв.

Цього разу Дiана змiнила стиль гри. Замiсть вередливого дiвчати на сексодромi звивалася покiрна i розбещена рабиня. Вона дозволила Мiтеликовi усi ризикованi проникнення, шепотiла: «мiй повелителю», просила укусiв, стиснень i ляпасiв. За пiвтори години вiн використав усю пачку презервативiв. Вона огортала його своiм розм’яклим тiлом, висмоктувала i вичавлювала з нього любовний сiк, розтирала його тiлом своi груди i стегна, заклично стогнала й вимагала ще й ще.

Потiм вони пили глiнтвейн. Потiм Дiана горловим мiнетом видобула з найглибших тiлесних печер Мiтелика останнi краплi сперми. У печерах пiсля того усе згасло, навiть червонi очi несплячоi змii Кундалiнi. Вiн вже не вiдчував нiчого, окрiм повного вакуумного спустошення, коли на газетному столику раптом почала пiдстрибувати i верещати чорна «моторола». Покiрна рабиня зробила останнiй – вже зайвий i сухий – ковток i сама потягнулася по стiльничку. Взяла ii зубами. Валерiй Петрович прийняв слизьку «жабку» з неквапливою величчю справжнього падишаха.

– Хто там в тебе? – спитав голос Одноокого Гоблiна.

– Девашка.

– Малiй ця твоя тьолка не подобаеться.

– То нехай уйобуе до свого iнтернату.

Яра матюкнувся i вимкнув зв’язок.

– До тебе привезли малолеток з iнтернату? – розсмiялася Дiана. – Вибач, що я так поспiшила…

– Це не те… Це далека родичка друга. Вiн забрав ii з iнтернату. Уявляеш, старпьори там розвели справжнiй бордель. Начальство торгуе школярками.

– Я це все знаю, мася.

– Ти що, теж там вчилася?

– Нi, не там, – Дiана розсмiялася. – Просто минулого року один жирний чорт захотiв спектаклю. Тiпа секс iз цiлою родиною. Вiн, мама i донька. У всiх позах. Я грала маму, а «доньку» хлопцi привезли з того iнтернату. Вона, мiж iншим, давала тому чортовi як матьора шмара. Борзецом пройшла по всiм нотам. Там усе було з наворотами. Ананаси, краби, марочнi вина, шовковi простирадла. Спецiально для того чорта менi привезли таке саме плаття, як у Шарлiз Терон в «Адвокатi диявола». З таким довгим вирiзом, пам’ятаеш?..

– Круто. Не знав, що у нашому мiстi е такi послуги.

– За грошi, мася, можна замовити любе. Лю-бе! Але такi спектаклi коштують страшне лаве.

– І цi чорти не бояться?

– Кого?

– Ну так, дiйсно, кого iм боятися…

– А знаеш, менi часто сняться сни про якесь таке мiсце, типу iнтернату. Про такий «сексуальний монастир».

– Маркiза де Сада начиталася?

– Я Сада не люблю. У нього не монастирi, а якiсь м’ясокомбiнати. Целок там гвалтують i рiжуть, як на консерви. А менi завжди сниться така нiби школа, де пацанок вчать сексу. І практики, i теорii.

– Тiльки дiвчат?

– Пацанiв теж, але я iх у снi не бачу. Знаю, що вони також е, але не бачу iх. Вони десь окремо.

– Ти розкажеш менi про цю школу?

– Ти любиш слухати про таке?

– Ну, коли таке розказуе сама божественна Дiана…

– Божественна? Вау! Ти такий ма-а-а-ася…

– Розповiдай.

Потiм знову, майже пошепки:

– Роз-по-вi-дай.

9

Школа Х (сон Дiани)

…Учителька з рожевоi кiмнати своерiдна i гарна. Сильна, довгонога фашистiвка. Вона ходить мiж рядами учнiвських столiв, як лiсова кiшка. Тому ii поганяло – Багiра. Вона одягнена у вузьку шкiряну спiдницю i шкiряну жилетку з металевими шипами. Сьогоднi ii шкiряний нагай висить бiля класноi дошки, на якiй написана тема: «Пристрасть у сапфiчнiй поезii». Сьогоднi вона нiкого не шмагатиме. Такi правила.

Дiана пише твiр на вiльну тему. Хоча Багiра дозволила писати академiчно: про Давню Грецiю i лесбiйку Сапфо. Та з вихованок, котра напише найкращий твiр, отримае право на нiч з будь-якою iншою ученицею класу. На одну нiч та стане рабинею авторки найкращого твору. Коли Дiана думае про це, iй чомусь хочеться плакати. Вона бачить сторiнки зошита крiзь сльози.

Тому вона на хвилину припиняе писати i дивиться на ту, про яку пише. Та сидить напроти. Як i всi вихованки школи Х, в

на одягнена у коротеньку синю спiдничку i бiлий пiджак. У неi довгi блiдi ноги. Вона бiлява, з високими грудьми i ляльковим обличчям. Кажуть, що вчителi найчастiше беруть до своiх кiмнат на «нiчнi чергування» саме цю блiдоногу «ляльку». Хоча в класi е красивiшi за неi дiвчата. У iхньому класi вчаться самi лише красивi дiвчата.

Дiана хоче ii на одну нiч. Не тому, що кохае ii, а тому, що ненавидить. «Лялька» ii образила. Вона при всiх назвала ii «кривоногою сучкою». Дiана тодi не наважилася кинутися на неi i розбити iй нiс. Бiля «ляльки» завжди крутяться три закоханi в неi дiвчини. Одна з них навчена бойових мистецтв. Але вночi, у Залi Насолод, цих охоронцiв не буде. Тiльки панi, рабиня i вiдеокамери. Дiана мрiе побачити ляльчине обличчя, мiцно затиснуте мiж отими «кривими» ногами. Черговому на пультi буде на що подивитися.

За правилами школи Х iз «рабинею» дозволено робити усе, що не призводить до непоправного калiцтва i втрати сексуальноi привабливостi. Заборонено зрiзати шкiру, припiкати обличчя сигарою або ж ламати кiстки. Але гвалтувати гумовим членом i бити нагаем не заборонено.

Якщо твiр отримае перше мiсце, Дiана прийде до Багiри i попросить в неi гумове чудисько пiвметровоi довжини. Багiра не дасть iграшку просто так. Але заради помсти можна витримати пiвгодини з фашистiвкою. Дiана Багiрi подобаеться. Може, не так, як сексапiльна блiдонога тварюка, але подобаеться. Дiана вмiе грацiйно вигинатися пiд рiзкими жалячими ударами шкiряного нагая. Дiана добре iмiтуе пристрасть, граючись з великими темними сосками вчительки. Одного разу Дiана довела фашистiвку до оргазму.

«Лялька» про все здогадуеться. Вона непомiтно, так, щоби не побачила Багiра, показуе Дiанi «фак». Якщо перше мiсце отримае твiр «ляльки», вона напевне вибере Дiану. «Лялька» вмiе шмагати. На практичних заняттях у чорнiй кiмнатi вона з першого удару змушуе партнерку кричати. Дiана думае, як воно виглядатиме: на цiлу нiч опинитися «рабинею» блiдоногоi. Напевно, пiд ii безжальним нагаем вона спочатку захрипне вiд крикiв, потiм вцюняеться, а потiм втратить свiдомiсть. Ще деякий час вона висiтиме на ланцюгах i ременях, немов дурний шматок м’яса, аж поки лiкар офiцiйно не визначить досягнення «межi ризику» i не вiдправить ii до шкiльноi лiкарнi пiд крапельницю.

Дiана не боiться болю. Вона звикла до нього. Дiана боiться побачити втiху i пристрасть у блакитних очах суперницi. Вона знае, що пiсля кожного вдалого удару «лялька» пильно дивитиметься iй в очi. Про щось вкрадливо запитуватиме. Особливо пiсля ударiв з вiдтяжкою, коли нагай залишатиме на стегнах Дiани не просто червонi смуги, а тонкi клаптi здертоi шкiри. Вона цiлуватиме мокре обличчя Дiани, всотуючи ii бiль i вiдразу, вона здригатиметься вiд насолоди. Тодi можна буде спробувати вкусити ii. Але тварюка досвiдчена й обережна…

Цiкаво, що роблять з блiдоногою вчителi пiд час «нiчних чергувань»? Щось таке, чого не витримують iншi? Кажуть, що у вчителя фiлософii е спецiально навчений вiвчар. Цiкаво було б подивитися, як пихата «лялька» вiддаеться псовi.

Дiана посмiхаеться. Сльози висихають, олiвець знову шкрябае по паперу. У своему творi Дiана описуе iдеальну лесбiйську коханку. Зовнiшнiсть iдеальноi коханки вона запозичила в «ляльки». Вона описуе свою шалену пристрасть до ii блакитних очей i блiдих кiнцiвок. Вона прикрашае цю блiдо-блакитну брехню цитатами з вiршiв Сапфо. Нехай Сапфо iй вибачить. Нехай ii пробачить Лола, чорношкiра вихованка, яка вже третiй тиждень закохана у Дiану. У Лоли довгий язик i сильнi руки. Якщо Дiана цього разу програе, Лола залиже своiм довгим язиком ii рани. Таким язиком можна зализати усю недосконалiсть свiту.

Дiана знову плаче. Лiтери розпливаються перед ii очима. Але вона дописуе твiр.

Мiтелик марно намагався боротися зi сном. Голос Дiани став лоскотливим, голос вже не тримав його уяву над поверхнею втоми i забуття. Сон огортав його i розступався перед ним. Так вода океану приймае в себе збитий лiтак. Проминула маленька вiчнiсть, i вiн зрозумiв, що пiд поверхнею сну ховаеться садистична казка Дiани. Вiн тепер у неi в гостях, вiн мандруе школою Х. «От до чого приводить спiлкування з телепатами», – коментуе це попадалово якась iнша частина його уяви.

Школа Х (сон Валерiя Петровича, частина перша)

Вiн у салонi, обставленому меблями у стилi Людовiка П’ятнадцятого. Палае грандiозний комин з мармуровим левом на гранiтнiй полицi. Навколо тiльки жiнки. Старшi – iз зачiсками у стилi 50-тих «пiд Беттi Пейдж» – одягненi у пiн-апiвськi спiдницi й лосини. Молодшi – повнiстю оголенi, з металевими нашийниками i сталевими ланцюжками на стегнах та зап’ястках. Володарки i рабинi. Педагоги i вихованки школи Х. На самого сновидця нiхто iз присутнiх не звертае уваги. Вiн розумiе, що волею Сил йому дана невидимiсть.

Навколо великого обiднього столу йдуть активнi приготування. На великi срiбнi тацi дiвчата-рабинi накладають овочi i фрукти. Серед рабинь-вихованок вiн бачить Дiану. Вона молодша й ще сексуальнiша, анiж у тому напрямi реальностi,

е вони зустрiчалися на сексодромi Новака. Але решта дiвчат не поступаеться iй у довершеностi облич i тiл. Тому ii краса в цьому снi не заслiплюе. Вона просто одна iз зiрок оксамитового сузiр’я тiл.

Дiана несе плетений кошик з грушками. Їi груди пiдстрибують вiд крокiв. Бiля столу вона зустрiчаеться поглядом з iншою рабинею, рудою i зеленоокою. Вона вища за Дiану, в неi високi груди i пружнi сiдницi. Їi тiло вкрите ластовинням i через те здаеться золотавим. Вона закута у сталевий «пояс вiрностi». Маленькi грати закривають вхiд до ii лона. грати зачиненi мiнiатюрним замком. Сновидець бачить найменшi деталi на обличчi рудоi. Маленьку плямку над верхньою губою. Свiжий слiд вiд нагая, що йде вiд вуха до гострого пiдборiддя. Червоне мереживо судин на очних бiлках. На сталевому поясi рудоi вибитi змiя i зiрка. Обидвi дiвчини на мить застигають у напружених позах. Стегна вигнутi, ноги розставленi. Мiтелик зауважуе краплини поту на голеному лобку Дiани. Але мить минае i дiвчата розходяться.

Одна iз володарок кличе Дiану до себе. Та наближаеться до мускулястоi «Беттi Пейдж», схиливши голову на знак покори. «Беттi Пейдж» бере Дiану за пiдборiддя, пiднiмае ii обличчя i щось каже. Сновидець не чуе слiв. Але знае, що в них мiститься наказ. Губи Дiани шепочуть слова покори. Тодi володарка нагороджуе рабиню цiлунком. Потiм кладе руку на ii лоно. Дiана схиляе голову.

Володарка i рабиня виходять на металевий майданчик перед комином. Дiана стае на колiна. Двi iншi рабинi пiдводять до неi (а точнiше, пiдтягують, бо йти вiн не може) великого дога. Морда пса закрита шкiряною маскою, лапи фiксованi металевими розпорками. Дiана збуджуе дога рукою. Вона масуе його генiталii вправно i впевнено. Їi обличчя червонiе, вона важко дихае. Кiнчик ii язика пробiгае випнутими губами. Статеве приладдя звiра повiльно i впевнено досягае страхiтливих розмiрiв. Володарка посмiхаеться i знов щось наказуе. Дiана на кiлька секунд застигае, потiм лягае навзнаки…

У цю мить нiби змiнюеться кадр.

Тепер вiн у великiй, яскраво освiтленiй i теплiй кiмнатi. Це Зала Насолод, тут е все, що може придатися для всiх можливих рiзновидiв тiлесного спiлкування. Вiд маленьких подушечок, кремiв i вiдерця з товченою кригою аж до справжньоi диби з ручним приводом. Вiн розглядае це святилище Венери. Вiн знов невидимий для тутешнiх, але може бачити все.

На його подив, на дибi нiкого не розпинають. Двi дiвчини кохаються на розкiшному лiжку. Одна з них чорношкiра, друга – струнка бiлявка з обличчям рiдкiсноi харизматiйноi вроди. Вiн знае, що ii зовуть Софiею. «Звiдки я це знаю?» – запитуе вiн себе, але запитання залишаеться без вiдповiдi. Натомiсть народжуеться вiдчуття, що вiн знав, знае i знатиме ii десь у вiчному поверненнi, у минулих i майбутнiх своiх життях.

Чорношкiра вицiловуе груди Софii. Немов от-от почне iх з’iдати. Краплини поту на тiлi чорношкiроi блищать, наче дрiбнi перлинки. Софiя стогне. Дуже пристрасно i мелодiйно.

Мiтелик наближаеться до лiжка, але його увагу вiдволiкае фреска на стiнi кiмнати. На фресцi зображенi двi пташини. Павичi або фазани, Мiтелик зле розумiеться на птахах. Одна пташина тримае у дзьобi нагай, друга – пальмову гiлку. Над цим малюнком намальованi п’ять коринфських колон. Кожна пофарбована у певний колiр. Над бiлою намальовано мiсяць, над жовтою – сонце, над зеленою – знак Юпiтера, над червоною – Марса. Лише над синьою намальовано змiю i зiрку.

Чомусь вiн не може вiдiрвати погляду вiд змii i зiрки. Вiн намагаеться порахувати, скiльки в зiрки промiнчикiв, i раптом прокидаеться.

Дiана стояла бiля вiкна. Вiн задивився на темний силует ii тiла. Вона уважно вивчала екранчик своеi навороченоi мобiли. За вiкном починався ранок.

– Іди до мене, – покликав вiн.

– Менi треба йти, – Дiана була вiдчужена i холодна.

– Куди?

– На виклик. Менi прислали SMS.

– Отак зранку?

– Так.

– Важко тобi.

– Це такий бiзнес, мася.

– Я бачив сон про твою школу Х.

– Вау! – холодна маска на обличчi Дiани тане вiд зацiкавленостi. – Що ти бачив? Тобi сподобалося?

– Сподобалося. Ти там просто пекельна красуня. Богиня. Володарка Звiрiв.

– А хто там ще був?

– Руда i висока дiвчина. Зеленоока. Уся в ластовиннi.

– Ти дiйсно був у моему снi… Як цiкаво, – нiздрi Дiани сiпнулися. Мiтелик вирiшив, що вiд збудження.

– Хто вона?

– Вона перебувае в школi Х пiд номером. Їй заборонено розмовляти. А те, що вона пише на уроках, нам не показують. Ми не знаемо, хто вона й звiдки. Їi нiколи не беруть на «нiчнi чергування».

– Може, вона незаймана?

– Целка у школi Х? Ти мене насмiшив.

– Я бачив на нiй пояс вiрностi.

– Це не з мого сну.

– Мiж вами щось е.

– Щось е.

– Ти закохана в неi?

– Я закохана в Лолу. У нiжну чорну пантеру Лолу.

– А вона в тебе?

– Так.

– Ага. А як там, у твоему снi, iм’я тоi бiлявоi «ляльки»?

– Софiя.

– Гм-м-м… Хто б сумнiвався… Я був у Залi Насолод. Я бачив ii та якусь чорношкiру. Напевно, це була Лола.

– Ти бачив продовження мого сну, про який я

обi розповiла.

– Продовження? Найкращий твiр таки Софiя написала?

– Нi, болт iй! Найкращий твiр написала моя чорна Лола.

– Й обрала собi в «рабинi» Софiю?

– Так. Щоби вiдшмагати ту трахану псами шмару.

– Але, кицьо, вона не шмагала ii.

– А що вона з нею робила?

– Вони нiжно-нiжно кохалися.

– Ти брешеш! – в очах Дiани засвiтилися жовтi вогники. – Я знаю! Вона вiдшмагала ii. Порвала ii блiду дупу.

– Та не брешу я.

– Значить, ти бачив неправильний сон, – сказала дiвчина. – Інший сон. Іншу можливу реальнiсть. Іншу школу Х.

Мiтелик згадав давню мудрiсть Гермеса-Тота: «Як внизу, так i наверху. Як наверху, так i унизу». Паралельнi реальностi можливi. Можливий цiлий оберемок паралельних реальностей. Ще трошки, i вiн стане мiстиком. Може, це йому допоможе. А може, й нi.

10

Вiн провiв Володарку Звiрiв до лiфта. Потiм пiшов на кухню i включив чайник. У дверi подзвонили. Вiн вирiшив, що Дiана щось забула, i вiдчинив, не дивлячись у прозурку. На порозi стояла Індиго. За плечима в неi був великий рюкзак, а в руках юна телепатка тримала портфель Валерiя Петровича.

– Не можна вiдкривати дверi, не запитавши: «хто там?» – зауважила Індиго.

– Ти, шмарка мала, ще будеш мене вчити… Звiдки ти?..

– Я чекала надворi.

– Усю нiч?

– Майже.

– Але ти вперта.

Індиго, не чекаючи запрошення, зайшла до квартири, поставила портфель пiд ноги Мiтеликовi й запитала:

– Де моя кiмната?

– А я ще не придумав.

Індиго пройшла до вiтальнi, потiм заглянула у кiмнату Анжели.

– Тут погана енергiя, – сказала вона. – Це кiмната вашоi дружини?

– Так. А ти нахаба.

– Ви ще нахаб не бачили.

– До речi, коли приходиш кудись у гостi, треба казати: «Добридень!»

– Добридень.

– Будеш спати у вiтальнi. На диванi.

– Там теж погана енергiя.

– Краща за iнтернатiвську.

– Гiрша.

– Навiть так? Тодi йди до спальнi. Он туди. А я на диван.

– Оце тут спальня? – Індиго побачила розкиданий сексодром, презервативи на пiдлозi й хитро глянула на Валерiя Петровича. – Тут краще, але…

– Але ти перебiрлива дiвчинка, я тобi скажу. Їсти хочеш?

– Дядько Слава мене нагодував. У ресторанi.

– О, то ви ще в ресторанi посидiти встигли… Ок. Тодi бери у шафi постiль i влаштовуйся. Захочеш чаю – скажеш.

Мiтелик повернувся на кухню. Вiн увiмкнув телевiзор. Ішли пустi новини, кирпата дикторка розповiдала про якесь масове отруення у райцентрi Полтавськоi областi. У пластмасовому чайнику вода вже встигла охолонути. Термометр показував потрiбнi вiсiмдесят три за Цельсiем. У порцеляновий чайник Мiтелик поклав листя «Зеленоi богинi», залив iх водою. Кухнею поповзли мацачки схiдних ароматiв.

– Який гарний чайничок! – телепатка стояла на порозi кухнi, одягнена в куций атласний халатик Анжели. Халатик iй пасував.

– Антикварiат. Йому вже понад сто рокiв.

– Там, у портфелi, ваш ноутбук.

– Так. І що?

– У вас там надто простий пароль доступу.

–..?

– Я можу бачити електроннi паролi.

– Перевiримо. Так який в мене пароль?

Індиго назвала правильну комбiнацiю з п’яти чисел. «Хто б сумнiвався, хто б сумнiвався», – майже приречено повторював Мiтелик подумки. Вiн наповнив «Зеленою богинею» двi чашки. Червону для себе i синю – для Індиго. «Зрештою, синiй – це ii колiр».

– А що ти ще можеш бачити?

– Рiзне.

– Наприклад.

– Можу знаходити загубленi речi.

– Це надзвичайно корисне вмiння, дiвчинко. О, до речi, я мiсяць тому кудись запхав флешку з важливою iнформацiею. Всю хату перерив – дарма. Знайти зможеш?

– Зможу. Але ви уявiть ii зараз, ту флешку. Ну, як вона виглядае.

Мiтелик напружив уяву. Флешка на два гiга, сiра, у титановому корпусi. До флешки причеплено шкiряну петельку. На нiй витiснено логотип Borant.

Індиго заплющила очi. Мiтелик використав цю мить, щоби зазирнути за низький вирiз Анжелиного халатика. Там усе було комiльфо. Свiтла бронза шкiри, розвиненi молочнi залози.

– Ваша флешка лежить у кишенi сiрого пiджака. У гардеробi, – уточнила Індиго i вiдкрила очi.

– У якiй кишенi?

– У нагруднiй.

Мiтелик рушив до спальнi й перевiрив нагруднi кишенi усiх своiх трьох сiрих костюмiв. В однiй з них виявилася додаткова кишенька-хованка. Флешка майже сховалася у твiдовiй ничцi, лише шкiряний хвостик стирчав назовнi.

– Дякую, – сказав Валерiй Петрович, вертаючись до кухнi. – Свiй чай ти вже вiдпрацювала.

– Який ви щедрий, пане.

– Ок. З мене ще тiстечко. І ще одне велике смачнюще тiстечко, цiлий торт, якщо поясниш менi, чому тобi не сподобалася Дiана.

– Хто це?

– Та дiвчина, яка була тут до тебе.

– Шльондра?

– Мала ти ще таке на людей казати!

– Але ж вона шльондра, – Індиго подивилася в очi Мiтеликовi своiми теплими розумними очима.

Йому здалося, нiби щось легенько штовхнуло його в перенiсся.

– Що ти в нiй вiдчула поганого?

– Вiдчула? Я не вiдчуваю, я бачу. Їi думки нiби щось затуляе.

– А таке можливо?

– Вам важко буде зрозумiти.

– Я спробую.

– Ну, розумiете, iнодi я не можу бачити думки iнших люд

й. Дядько Слава каже, що е три види людей, якi зовсiм не пiддаються баченню. Перша – зомбi. Друга – спецiально тренованi люди. А третя – то великi святi архати, якi таемно живуть мiж простих людей i допомагають iм. А ще е такi люди, мозок яких нiби закритий. Не зовсiм закритий, але нiби його затуляе якась хмара чи муть. Дещо iнодi можна побачити, але важко… Такi люди небезпечнi. Моя бабуня казала, що такi люди несуть на собi печатку за все. Та ваша шльондра теж несе на собi печатку за все.

– Мае печатку?

– Нi, вона не мае, вона лише несе.

– Ти мене зовсiм заплутала, – визнав старший консультант. – Яка рiзниця мiж «мае» i «несе»?

– Якщо ви начальник, то ви МАЄТЕ печатку, а якщо ви – шматок паперу, то ви на собi НЕСЕТЕ печатку.

– Ага. Нарештi второпав. А може, вона велика свята?

Індиго презирливо пирхнула. Валерiй Петрович вже збирався поцiкавитися, чому ця печатка називаеться «за все», але задзвонила його «цивiльна» мобiла.

Дзвонив Почеконiус. Вiн нагадав, що шеф чекае аналiтичноi розробки щодо будiвельноi фiрми. Потiм спитав у Мiтелика:

– Ти все ще переймаешся егрегорами i пайдевмами?

– Я ж тобi казав. Мене дещо зацiкавило.

– Зрозумiв. Я тут згадав про одного цiвiльного ентузiаста. Тобто тепер вже цивiльного. Вiн живе у Киевi. Можеш звернутися до нього за консультацiею.

– Як звати?

– Кондратенком його звати, Олександром Васильовичем. Але зважай на рiвень адекватностi, старому вже за сiмдесят.

– Вiн дослiджував методи програмування егрегорiв?

– Дiдо колись працював над сумiжною темою для контори. Ще радянськоi. Був тодi пiд страшними шифрами. Але тепер на пенсii i любить потриндiти про тотальне зомбування.

– Не боiться?

– Його тема давно закрита. А теперiшнiх есесiв[9 - Есес – вiд «СС» – працiвник спецслужб.] цiкавлять лише хлiбнi горбухи[10 - Горбуха– тема, iнформацiя (сленг.).].

– Але ОДР[11 - ОДР – «оперативний дiючий резерв». Сленгова назва працiвника спецслужби, виведеного за штат через пенсiйний вiк або через iншi обставини.] насправдi у всьому тому рубае?

– Сам розберешся… Якщо воно тобi дiйсно треба.

– Треба. Дякую тобi.

– Нема за що. Записуй телефон дiда.

Мiтелик записав i ще раз подякував Почеконiусу. Вiн раптом згадав, що Одноокий дав йому диск з iнформацiею про професора Адамчука i що цю iнформацiю треба негайно обробити. Син артилериста принiс на кухню портфель, видобув з нього MacBook i вставив сiдюшку Яри у дисковод.

– У вас класний ноут, – сказала Індиго.

– У мене все класне.

– Ага. Десь я таке чула.

– Де?

Індиго не вiдповiла. Вона, прихопивши порожнi чашки, рушила до мийки, над бортами котроi громадилися круглi вежi брудного посуду. «От i правильно. Займися корисним дiлом», – подумки пiдтримав ii намiри Мiтелик. Вiдшукавши сiтку-скребок i вiдкривши кран, дiвчина повiдомила:

– Дядько Слава вам передавав, аби ви обов’язково подивилися iнтерв’ю того професора у «Новому оглядачi» за квiтень двi тисячi третього. Там, на диску, воно е.

Мiтелик вiдкрив досье професора. За рубрикатором, способом розмiщення iнформацii та стилем воно не було подiбним до матерiалiв украiнських i росiйських спецслужб, з якими Мiтеликовi дотепер доводилося працювати. Робили досье досвiдченi та iнформованi люди. Починалося воно з далеких предкiв Бориса Робертовича Адамчука, якi в дореволюцiйнiй Вiрменii належали до знатноi родини i числили свiй рiд ледь не вiд князя Васака Рубiняна. Рубрика «Сiм’я» мiстила також детальну iнформацiю про дружину професора Марiанну, ii родичiв i близьких друзiв. Дружина пережила професора на шiсть мiсяцiв. Дiти та онуки ii старшого брата, теж покiйного, жили в Ізраiлi i в Росii. У Харковi мешкав перший чоловiк Марiанни, теж вiдомий науковець-гуманiтарiй. Спiльних дiтей в них не було.

Пiвтора десятка сторiнок були присвяченi единому спадкоемцевi Адамчукiв – Робертовi. Тепер вже теж покiйному. На цих сторiнках згадувалися вiсiм зафiксованих за останнi десять рокiв коханок Боба та кiлька друзiв, серед яких анi В. П. Мiтелик, анi Я. Д. Стеблинський не значилися. Останнi роки вони, дiйсно, майже не контактували. Щоправда, автори досье згадали «юнацьку травму, отриману вiд вибуху саморобноi ракети», внаслiдок чого виникли проблеми iз зором. У медичнiй картцi Роберта Адамчука також знайшлася вiдмiтка про iнфекцiйний паратит, перенесений ним у двадцятидвохрiчному вiцi. Отже, власних дiтей братан Боб мати не мiг. Ця вiдмiтка певним чином перегукувалася з даними медичноi експертизи, згiдно з якими вбита разом iз Бобом аспiрантка Ірина Валентинiвна Маргель перебувала на четвертому мiсяцi вагiтностi. Мiтелик подумки поставив над цiею iнформацiею знак оклику.

Серед опису науковоi дiяльностi професора автори досье ретельно перерахували всi археологiчнi експедицii, в котрих брав участь та якими керував Борис Адамчук. Валерiй Петрович знайшов у нумерованих додатках навдивовижу повнi списки учасникiв експедицiй включно з прiзвищами та адресами студентiв-практикантiв, детальнi звiти про знахiдки, про плани, схеми i розрi

и розкопаних об’ектiв, працi i статтi самого Адамчука, рецензii на них колег-науковцiв. В окремому додатку мiстилися тексти численних iнтерв’ю, якi археолог з европейським iм’ям, професор, доктор наук давав газетам i журналам. Були навiть iнтерв’ю, перекладенi з англiйськоi i нiмецькоi. На фаховий погляд Мiтелика, збирання бази даних та упорядкування досье обiйшлося замовниковi, як мiнiмум, у три тонни евро.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Надто товсто – бiльярдний термiн (iсп.).

2

Слова Грегорi Молiни з американського серiалу «Damages», якi стали ужитковими в консалтинговому середовищi.

3

Curriculum vita – перелiк життевих досягнень, професiйна бiографiя.

4

Конспiративна полiтологiя – вчення про полiтику, яке акцентуе увагу на так званiй «теорii змови», себто на таемних важелях управлiння свiтом.

5

Чаклун, вiдун (дiал.).

6

Гражда – традицiйний тип карпатськоi житловоi споруди.

7

Тантра – iндiйсько-тибетська мiстична традицiя. У деяких школах тантри використовуються сексуальнi практики.

8

Яра цитуе голову ККП Мао Цзедуна (1893–1976).

9

Есес – вiд «СС» – працiвник спецслужб.

10

Горбуха– тема, iнформацiя (сленг.).

11

ОДР – «оперативний дiючий резерв». Сленгова назва працiвника спецслужби, виведеного за штат через пенсiйний вiк або через iншi обставини.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить