Сценарii життя людей
Клод М. Штайнер

Ми живемо у свiтi стереотипних стосункiв i банальних сценарiiв. Чи погано це, дослiджуе Клод Штайнер, спираючись на власний психотерапевтичний досвiд i здобутки Ерiка Берна, свого вчителя i наставника.

Банальнi сценарii, за якими живуть люди, передаються з поколiння в поколiння, а вихiд iз пастки стереотипiв може бути болючим. Але вiн можливий. Клод Штайнер детально розбирае основнi сценарii та аналiзуе моделi стосункiв мiж чоловiками та жiнками. Крiм цього, автор присвячуе роздiл важливостi психотерапii та розказуе, як можна уникнути деяких помилок пiд час терапii. Наостанок вiн дае поради, як подолати шкiдливий вплив сценарiю, вийти за межi стереотипних гендерних ролей i, що дуже важливо, як виховати дiтей, аби вони не потерпали вiд банальних сценарiiв своiх батькiв.

Клод Штайнер

Сценарii життя людей

Copyright © 1974 by Claude M. Steiner

Foreword to the Second Edition copyright © 1990 by Claude M. Steiner

© Я. Машико, пер. з англ., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

* * *

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо -i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Передмова до другого видання

Цю книжку я присвячую Ерiку Берну – педагогу, другу, батьковi, брату

Книжка «Сценарii життя людей» була написана в 1960-х роках, у час, що взагалi не схожий на сьогодення. Наша краiна була великим i впорядкованим простором, наповненим численними перспективами та можливостями для зростання. Сьогоднi молодi американцi середнього класу, якi обирають свiй шлях у життi, стикаються з жорстким, сповненим суперництва свiтом – свiтом, у якому менше свободи дiй та менше прав на помилку. «Сценарii життя людей» – це книжка про те, який вибiр роблять люди й чому вони його роблять. Нинi, як i ранiше, ця книжка дослiджуе життево важливi рiшення й допомагае людям обирати мудро серед наявних альтернатив.

Безмежний американський оптимiзм п’ятдесятих i шiстдесятих рокiв перетворився на сучаснi егоцентричнi перегони щурiв. Люди, якi розпочинали свою трудову дiяльнiсть у п’ятдесятi роки, могли очiкувати, що протягом кiлькох наступних рокiв iхнi реальнi доходи подвояться, тодi як мiж 1973 i 1987 роками середнiй дохiд сiм’i знизився на 1000 доларiв у еквiвалентi 1987 року. З усiм тим, образи достатку й далi животiють у колективнiй пiдсвiдомостi, вимиваючи розчарування та цинiзм у повсякденне життя людей.

Наше суспiльство дедалi бiльше роздiляеться на двi великi групи. Для тих, хто досягнув успiху в цих перегонах, е невичерпний запас споживчих товарiв i можливiсть iзолюватись вiд токсичного середовища, у якому вимушенi жити тi, хто програв. Для iнших захисна сiтка рветься, залишаючи страшну порожнечу. Рiвень бiдностi сiмей, у яких батькам до 30 рокiв, становить 35 %. А там, де живе бiднiсть, на похмурому горизонтi маячiють наркоманiя й божевiлля, вiдчай i можливiсть залишитися без даху над головою.

Ми дивуемося несподiваним iсторiям про дiтей, народжених у гнiтючих, а то й жахливих умовах, якi зростають i стають дiевими та щасливими членами суспiльства, тодi як iншi, народженi в багатствi та свободi, не можуть упоратись iз життевими труднощами й помирають вiд знемоги. У тiй самiй газетi ми читаемо iсторiю про колись бездомну жiнку, яка з вiдзнакою закiнчила Стенфордський унiверситет, та мертвого безхатченка, який виявився первiстком заможноi сiм’i iз Сан-Франциско. Цi реальнi життевi iсторii – обнадiйливi, але водночас сповненi цинiзмом – вказують на те, що середовище, хоч вищого гатунку, хоч гетто, нiяк не впливае на долю людини.

Звичайно, умови, з якими ми стикаемося в життi, обмежують спектр наш

х можливостей. Деякi люди народжуються в багатствi, деякi в бiдностi; деякi зростають у великих турботливих сiм’ях, а iншi живуть з переляканими й самотнiми матерями; деякi мають надiйних, тверезих батькiв i вчителiв, а деякi змушенi жити з iнфантильними й залежними опiкунами. Дехто нiколи й не бачив насильства, смертi й жорстокого поводження, тодi як iншi щодня з ними стикаються. Дехто мае суворих батькiв, що люблять дисциплiну, а хтось живе як сам собi знае й робить те, що заманеться.

Однак перед кожною молодою людиною постае завдання – вирiшити, чи опустити руки й прийняти все як е, чи боротися за краще. У кожноi людини е духовне ядро, яке iснуе незалежно вiд навколишнього середовища i мае не менш важливе значення для ii долi. Саме це духовне ядро допомагае витримувати болiснi страждання, долати труднощi, приймати неймовiрно мудрi рiшення або незбагненнi жертви, i саме воно в найгiршi часи спонукае й веде свого власника вперед. Завдання цiеi книжки полягае в тому, щоб розв’язати загадку людськоi долi й виявити те, як закладаються сценарii життя людей – чим вони е i з яких компонентiв складаються, як своерiдне поеднання духу людини та обставин формуе остаточний шлях, яким життя розгортатиметься далi.

Майже через двадцять рокiв пiсля першоi появи моеi книжки «Сценарii життя людей» ii оновлене видання читатиме нове поколiння – те, що народилося в складних реалiях на межi столiть. У книжцi говорю про тиск, з яким ми всi стикаемося в наших життевих подорожах, i механiзми його подолання, що передаються з поколiння в поколiння. Теорiя, описана в цiй книжцi, заявляе, що сценарii або життевi шляхи людей чiтко визначаються ще на самому початку iхнього життя й пливуть собi незмiнно за течiею, хiба що iх не зачепить активний процес прийняття нових рiшень. Дiти вирiшують, якими будуть – щасливими, оптимiстами або ж нещасними, скупими чи марнотратниками, переможцями або невдахами, здоровими чи алкоголiками, адвокатами, моделями, робiтниками, безробiтними чи навiть перевантаженими роботою, довгожителями або ж хворобливими, чи, може, покiнчать життя самогубством, – i, вирiшивши так, вони проведуть решту свого життя в намаганнях реалiзувати свое рiшення. І сценарiй цей розгортатиметься до кiнця, якщо тiльки не буде прийняте свiдоме рiшення змiнити свое життя. Психотерапiя, розглянута в цiй книжцi, може допомогти людям вiдчути себе вiльними та надiленими можливiстю створити продуктивний, самостiйний та оптимiстичний план життя, що спираеться на реалii сьогодення.

Поява на свiт книжки «Сценарii життя людей» допомогла мiльйонам людей зрозумiти свое життя. Хоч час i змiнився, але основи залишаються незмiнними. Я вважаю, що «Сценарii життя людей» допоможуть вам зробити вибiр, який максимально пiдвищить якiсть вашого життя.

    Клод Штайнер, 1990

Вступне слово та подяки

Коли я починав писати цю книжку, то мав намiр зробити ii доповненим варiантом моеi попередньоi книжки Games Alcoholics Play: The Analysis of Life Scripts, оновленим з точки зору терапii алкозалежних та розширеним стосовно теорii сценарiiв. Однак у процесi роботи ця книжка втратила свiй початковий образ i натомiсть перетворилася на книжку про транзакцiйний аналiз сценарiiв життя. Я повторно використав деякi роздiли з книжки Games Alcoholics Play: The Analysis of Life Scripts, але переважно ця книжка – це детальний i стислий виклад останнiх дослiджень iз теорii сценарiiв. Там, де я використовував роздiли з книжки Games Alcoholics Play: The Analysis of Life Scripts, я завбачливо вiдсiяв два слова, якi я бiльше не вважаю за необхiдне використовувати. Двома словами, якi я вiдсiяв i якими я сотню разiв послуговувався в попереднiй книжцi, були слова «лiкування» та «пацiент», обидва з яких, на мою думку, нерозривно пов’язанi з медичною практикою, яка, як я спробую невдовзi вам пояснити, не мае нiчого спiльного з практикою психотерапii i використання якоi породжуе уявлення про те, що медицина i психотерапiя певним чином легально пов’язанi мiж собою, коли насправдi це не так.

Я продовжив використовувати слово «дiагноз» супроти заперечення Джой Маркус, яка вважае, що «дiагноз» недоречно використовувати, як i слова «лiкування» та «пацiент». Я зробив так, бо вважаю, що дiагноз не обов’язково пов’язаний з медичною практикою, i саме це слово я хотiв би використати для визначення та терапii сценарiiв.

Сподiваюся, я зумiв показати в цiй книжцi, що Ерiк Берн – саме та людина, яка заклала основнi iдеi аналiзу сценарiiв, i що без його заохочення i пiдтримки я нiколи б не взявся за написання цiеi книжки. Я також хочу висловити подяку Хогi Вайкофф за ii внесок у мою суспiльну обiзнанiсть, особливо стосовно сценарiiв статевих ролей. Їi погляди на жiночi та чоловiчi сценарii стали початком дослiдження банальних сценарiiв, що привело до подальших спiльних розробок щодо сили, конкуренцii та спiвпрацi.

Я хотiв би подякувати Кармен Керр за ii ретельне вичитування та критику першого роздiлу про Ерiка Берна.

Я також хочу подякувати Джой Маркус за те

що прочитала й висловила численнi пропозицii щодо третього роздiлу.

Я хотiв би висловити свою вдячнiсть членам «групи тiлесно орiентованоi терапii», завдяки якiй я зрозумiв, як розгортання сценарiiв призводить до втрати радостi, та дослiдив певнi методи лiкування таких сценарiiв. Дякую вам, Вайомiнг, Лоро, Рiку, Олiвiе i Хогi, що дозволили дослiдити свою оголену сутнiсть i зробили так багато, щоб допомогти менi зрозумiти банальнi сценарii, якi заважають нам повнiстю насолоджуватися i володiти своiми тiлами.

Хочу також подякувати багатьом колегам, з якими я працював у Центрi радикальноi психiатрii вiд 1969 до 1972 року, завдяки нашим спiльним зусиллям я навчився розумiти силу та зловживання нею, i з iхньою допомогою я розробив своi iдеi про спiвпрацю.

Я вдячний Марiон Вайсберг за те, що вона запропонувала назву для книжки – «Сценарii життя людей».

Важко описати мою щиру вдячнiсть Сьюзен Татум, хоча можна з легкiстю й шаблонно сказати, що вона надрукувала роздiли цiеi книжки. Так, вона друкувала й передруковувала те, що я написав, але ж це не вся правда – ii думки, ii розумiння та внесок у роботу е на кожнiй сторiнцi цiеi книжки, тож важко описати та оцiнити iх сповна. Я також хотiв би подякувати Карен Парлетт за ii допомогу в наборi текстiв i створеннi остаточноi версii рукопису.

Я також хочу подякувати Фреду Джордану, доброму й чуйному чоловiковi, чиi несподiванi, але такi вчаснi пiдбадьорливi слова й пiдтримка значно полегшили цю невтомну роботу над написанням такоi великоi книжки i чие остаточне й ретельне прочитання допомогло надати iй завершеного вигляду.

    Клод Штайнер, 1974

Вступ

Основнi iдеi транзакцiйного аналiзу

Ерiк Берн, якого мiльйони людей знають як автора книжки «Ігри, у якi грають люди», вiдомий також – що я вважаю найважливiшим фактом його iснування – як далекоглядний пiонер, радикальний учений у галузi психiатрii.

Коли я стверджую, що Ерiк Берн був радикальним ученим, я маю на увазi, що вiн переглянув основнi уявлення психiатрii, а його дослiдження привели до iдей, кардинально протилежних тому, що в тi часи вважали iстинним. Квалiфiкованi фахiвцi, особливо у сферi психоаналiзу, не могли сприйняти його iдеi, не змiнивши засади своiх уявлень про те, що змушуе людей рухатись уперед, що робить iх нещасними або спричиняе розлади i як цьому можна запобiгти.

Перш нiж вдатися в подробицi, я хочу коротко викласти три поняття, якi у своему поеднаннi вiдокремлюють транзакцiйний аналiз вiд традицiйноi психiатрii сьогодення:

1. Люди народжуються психiчно здоровими. Позицiя «Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд» – це необхiдний мiнiмум хорошоi психiатрii та тривалого емоцiйного i соцiального добробуту.

2. Попри емоцiйнi проблеми люди залишаються повноцiнними й розумними людськими iстотами. Вони здатнi зрозумiти своi проблеми та процес, який звiльняе iх вiд цих проблем. Вони повиннi бути залученi до процесу зцiлення, якщо хочуть вирiшити своi проблеми.

3. Усi емоцiйнi проблеми можна вилiкувати, якщо застосувати вiдповiднi знання та належний пiдхiд. Труднощi, з якими стикаються психiатри в лiкуваннi так званих шизофренii, алкоголiзму, депресивного психозу тощо, е результатом недолугостi або неосвiченостi психiатрiв, а не невилiковностi цих захворювань.

Люди психiчно здоровi вiд народження

Перша i найважливiша концепцiя, яку, як я вважаю, Ерiк Берн ввiв до психiатрii, втiлена в його афоризмi: «Люди народжуються принцами й принцесами, поки iхнi батьки не перетворять iх на жаб». Ерiк Берн представив багато своiх найрадикальнiших iдей у формi афоризмiв, таких собi завуальованих тверджень, що маскували пiдтекст його думок i пом’якшували сприйняття iхнього сенсу слухачами. Висловлена в такий завуальований спосiб думка, що люди народжуються психiчно здоровими й що зародок емоцiйного розладу, нещастя i божевiлля жеврiе не в них самих, а в iхнiх батьках, що передають його iм згодом, легше сприймаеться людьми, якi б, зачувши повний змiст цього твердження, неодмiнно його б вiдкинули.

Виходячи з «вiри в людську природу», – переконання, що люди народжуються добрими та е такими за своею природою, – Берн розробив екзистенцiальнi позицii, якi набули популярностi у працях Емi та Томаса Гаррiс [1]. Екзистенцiальна позицiя – це почуття, якi людина вiдчувае до себе та iнших. Перша позицiя: «Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд». Коли люди у зв’язку з певними обставинами свого життя переходять вiд центральноi позицii до iнших трьох позицiй, – «Зi мною все гаразд, а з тобою – нi», «Зi мною щось не гаразд, а з тобою – все добре» або «Зi мною щось не гаразд, i з тобою щось не гаразд», – вони втрачають рiвновагу, почуваються стурбованими й нещасними, менш здатними адекватно функцiонувати в соцiальнiй групi.

Життева позицiя «Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд» – це позицiя, якоi люди повиннi дотримуватися, щоб максимально розкрити свiй потенцiал. Вона не мае на метi сприяти уявленню, що всi дii людей прийнятнi. Екзистенцiальна поз

цiя «Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд» – це точка зору, яка розглядае людей окремо вiд iхнiх дiй i сили i передбачае щирi i близькi стосунки для забезпечення емоцiйноi та соцiальноi гармонii. Берн зазначае, що таке ставлення е не просто гарною точкою зору, але единою справжньою.

Коли психiатр ставиться до людей з точки зору цiеi позицii («Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд – як i з твоею матiр’ю, твоiм батьком, твоею сестрою, твоiм братом i твоiм сусiдом»), то вiн одразу ж вiдокремлюе себе вiд бiльшостi iнших психiатрiв i того, чого його навчали. Вiн бiльше не шукае в «пацiента» невротичний конфлiкт, психоз, розлад особистостi або iншу дiагностичну категорiю психопатологii, якi, як вважав Берн, е образливими; але натомiсть вiн розглядае те, як соцiальнi взаемодiя i тиск впливають на людину, що й дозволяе цiлком адекватно пояснити ii поведiнку та почуття. Замiсть того щоб сприймати людей, що шукають психiатричноi допомоги, як психiчно нездорових незалежно вiд рiвня проблеми, вiн припускае, «з милостi Божоi», що люди стають «пацiентами» психiатрiв не через внутрiшню слабкiсть, а через зовнiшнi обставини. Такий пiдхiд не е новим у психiатрii, оскiльки про нього говорили ще Вiльгельм Райх i Карл Роджерс, i таким е пiдхiд Роналда Лейнга. Вiн, однак, не мае значноi популярностi та пiдтримки в психiатричних колах. Позицiя «Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд» у психiатрii досить екстраординарна, оскiльки бiльшiсть психiатрiв послуговуються медичною моделлю хвороби, за якоi перше, що робить лiкар, коли зустрiчаеться з пацiентом, – ставить дiагноз, розглядаючи, вивчаючи та розмовляючи виключно з людиною, щоб зрозумiти, що з нею не так («З вами щось не гаразд, i нам потрiбно зрозумiти, що саме»).

Через такий пiдхiд транзакцiйний аналiз перемикае увагу з того, що вiдбуваеться всерединi людей, i замiсть цього придiляе увагу тому, що вiдбуваеться мiж людьми, – що дуже часто не е нормальним, тобто е руйнiвним i гнiтючим.

Дозвольте менi своiми словами переформулювати перше з трьох основних понять транзакцiйного аналiзу:

За своею природою люди схильнi й здатнi жити в гармонii з собою, одне з одним i з природою.

Якщо не зачiпати людей (за умови iхнього адекватного виховання), то вони проявляють вроджену схильнiсть жити, пiклуватися про себе, бути здоровими та щасливими, навчатися ладнати одне з одним i поважати iншi форми життя.

Якщо люди нездоровi, нещаснi, незацiкавленi в навчаннi й вiдмовляються вiд спiвпрацi, якщо вони егоiстичнi чи нешанобливо ставляться до життя, то це результат зовнiшнього гнiтючого впливу, який бере верх над бiльш позитивною життевою тенденцiею, що тече в iхнiх жилах. Навiть пiд гнiтом такого впливу ця тенденцiя продовжуе жеврiти, тож вона завжди готова себе проявити, коли тиск ослабне. Навiть якщо iй не вдаеться проявитись у життi людини, ця життева тенденцiя передаеться кожному наступному поколiнню новонароджених.

Спiлкування й контракт

Друга радикальна точка зору Берна пов’язана з тим, як вiн ставиться до людей, з якими працюе. Своi погляди в цiй сферi вiн не маскував пiд афоризми i жарти. Берн заповзято будував стосунки з клiентами так, що ставився до них, як до рiвних – з рiвним iнтелектом i потенцiалом i, щоб сприяти усьому процесу, пiдходив до спiльноi мети психотерапii з рiвною вiдповiдальнiстю (хоч iнколи i з рiзними завданнями).

Мова i спосiб спiлкування, якi вiн почав використовувати, коли впроваджував своi методи, були настiльки незвичними й нетрадицiйними, що майже призвели до безпосереднього конфлiкту з iншими практиками в цiй галузi. Зокрема вiн припустив, що його пацiенти можуть зрозумiти, що вiн думае про них, тож вiн може говорити до них, як до рiвних. Вiн вiдкинув сталу психiатричну практику використання однiеi мови для спiлкування зi звичайними людьми, а iншоi – для спiлкування з колегами-психiатрами. Розробляючи новi концепцii своеi теорii, вiн у кожному випадку використовував зрозумiлi для бiльшостi людей слова. Наприклад, коли вiн помiтив, що люди дiють у три рiзнi способи, вiн назвав iх Я-станами Батька, Дорослого та Дитини замiсть того, щоб називати iх iншими, бiльш «науковими» назвами на кшталт екстеропсихе, неопсихе та архепсихе. Коли вiн почав говорити про людське спiлкування i схвалення, вiн не назвав одиницю взаемодii «одиницею мiжособистiсного спiлкування», а назвав ii «погладжуванням». Вiн не називав труднощi, з якими люди стикаються у спiлкуваннi одне з одним, «моделями соцiальноi дисфункцii», але називав iх iграми. Вiн не називав спосiб, у який люди живуть своiм життям на основi попереднiх рiшень, «довiчним нав’язливим повторенням», однак назвав це сценарiем.

Вчинивши так, вiн зробив дуже чiткий вибiр: не звертатися до своiх колег-професiоналiв, якi насправдi майже всi вiдцуралися вiд його новоi термiнологii та концепцiй, а звертатися до людей, з якими вiн працюе, надавши iм канал спiлкування для iхньоi спiльноi взаемодii. Ця точка зору грунтувалася на переконаннi, що всi – i чоловiки, i жiнки, включно з людьм

, яких називають «пацiентами», – мають у собi функцiональний Я-стан Дорослого, який лише потрiбно пробудити й заохотити до дii [2].

Логiчним наслiдком цiеi точки зору було те, що, наприклад, вiн хотiв запрошувати своiх клiентiв бути присутнiми пiд час будь-якоi дискусii або конференцii з iншими професiоналами, де йшлося саме про них. Вiн запровадив приголомшливу практику присутностi пацiентiв психiатричноi лiкарнi пiд час обговорень зi спiвробiтниками та учасниками груповоi терапii [3]. Цi обговорення, у яких персонал перебував пiд пильною увагою пацiентiв так само, як пацiенти перебували пiд пильною увагою персоналу, спиралися на iнший афоризм Берна: «Усе, що не варто говорити перед пацiентом, не варто говорити взагалi».

Не дивно, що багато професiоналiв, якi пiддавалися такому пiдходу «акварiуму» в психiатрii, почувалися не надто зручно. Це змусило iх зiткнутися з тим фактом, що значна частина того, що вони обговорювали мiж собою на таких конференцiях, звучало таемниче й доволi зверхньо стосовно iхнiх пацiентiв.

Подальшим розширенням цього пiдходу був украй важливий терапевтичний контракт (див. роздiл 20). Терапевтичний контракт – це угода мiж людиною та ii терапевтом, яка покладае вiдповiдальнiсть на обидвi сторони. Клiент просить допомоги та дае повну згоду на спiвпрацю в процесi психотерапii, а терапевт бере на себе вiдповiдальнiсть за допомогу в досягненнi бажаних змiн i за дотримання умов контракту. Без цiеi угоди, згiдно з транзакцiйним аналiзом, психотерапiя не може вiдбуватися належно. Це виключае зi сфери психотерапii тi види дiяльностi, якi е переважно наглядовими операцiями, за яких психiатри або працiвники психiатричних закладiв примушують людей, яких вони називають «пацiентами», брати участь у щотижневих або щоденних сеансах промивання мозку чи сенсорноi депривацii[1 - Сенсорна депривацiя – часткове або повне позбавлення зовнiшнього впливу на один або бiльше органiв чуття. Наприклад, використання пов'язки на очi або заглушок для вух, щоб зменшити або прибрати вплив на зiр i слух. (Прим. перекл. – тут i далi.)] без iхньоi згоди або бажання брати участь.

Вiн також виключае безлiч невизначених форм «терапевтичноi» дiяльностi, якi загалом нiчого змiстовного не пропонують i вiд яких нiчого особливого й не очiкують – щонайменше, фактичного лiкування або порад з розв’язання проблем клiентiв. Крiм того, такий пiдхiд передбачае, що на вiдмiну вiд медичних знань, якi (як правильно, так i помилково) розглядають як настiльки складнi, що не можуть бути зрозумiлi пересiчним людям, знання з психiатрii можуть i повиннi бути зрозумiлими для всiх сторiн.

Вилiковнiсть

Берн вважав, що людей з психiчними вiдхиленнями можна вилiкувати. Це означае, що не лише людей з легким ступенем неврозу, а й наркозалежних, людей у станi сильноi депресii, шизофренiкiв – та взагалi кожного iз функцiональним психiчним розладом (тобто розладом, який не грунтуеться на якомусь фiзичному захворюваннi або серйозному хiмiчному дисбалансi) – можна вилiкувати. Пiд лiкуванням Берн не мав на увазi «перетворення шизофренiкiв на хоробрих шизофренiкiв» або перетворення алкоголiкiв на закодованих алкоголiкiв, а допомогу iм на – як вiн часто це називав – «вiдновлення свого членства в людському суспiльствi».

Уявлення про те, що психiатри можуть насправдi «вилiкувати» серйознi емоцiйнi вiдхилення в людей, з якими вони працюють, було найбiльш радикальним i приголомшливим поняттям серед нещодавно впроваджених у сферi психiатрii. А проте Ерiк Берн був непохитним щодо цього питання. Своiм учням, яких вiн навчав транзакцiйного аналiзу, вiн заявив таке правило: «Фахiвець iз транзакцiйного аналiзу спробуе вилiкувати свого пацiента на першому сеансi. Якщо йому це не вдасться, вiн увесь наступний тиждень розмiрковуватиме про це, а потiм спробуе вилiкувати його на другому сеансi, i так допоки вiн не вилiкуе пацiента або ж не визнае своеi поразки». Те, що психiатри не мали успiху в лiкуваннi алкоголiзму, шизофренii та депресii, не означало для Берна, що цi вiдхилення невилiковнi, як були схильнi думати представники цiеi професii; це просто означало, що психiатри ще не розробили ефективного пiдходу до них. Звичайна вiдмовка фахiвцiв з психiатрii, що вони не можуть допомогти цим людям (тобто приписують iм статус невилiковних або недостатньо вмотивованих до лiкування), була неприпустимою для Ерiка Берна.

Процитую вам один з останнiх публiчних виступiв Берна [4]:

Ще один спосiб, у який ми (психотерапевти) оминаемо роботу, – це хибне судження про всю особистiсть. «Оскiльки в процесi залучена вся особистiсть, – запитуемо ми, – то як можна очiкувати вилiкувати будь-кого, особливо менш нiж за п’ять рокiв?» Що ж, а ось як. Якщо чоловiк загнав скалку собi в палець на нозi, то вiн починае злегка накульгувати, тому м’язи на його нозi напружуються. Щоб компенсувати напруження у м’язах ноги, починають напружуватись i м’язи спини. А тодi напружуються i м’язи шиi, а потiм м’язи голови i незабаром у чоловiка виникае головний бiль. Через iнф

кцiю в нього пiднiмаеться температура, пришвидшуеться пульс. Інакше кажучи, у цей процес залучено все – уся його особистiсть, а водночас ще й голова болить, i вiн настiльки розсердився на цю скалку й на того, через кого вона там опинилася, що ладен вже й до адвоката звернутися зi скаргою. Отже, справа стосуеться всiеi його особистостi. Тому вiн звертаеться до хiрурга. Той приходить, дивиться на чоловiка й каже: «Ну, це дуже серйозна рiч. Це стосуеться всiеi особистостi, як ви бачите. Це стосуеться всього вашого тiла. У вас жар, ви швидко дихаете, ваш пульс пришвидшився, i всi вашi м’язи напруженi. Гадаю, що це триватиме близько трьох-чотирьох рокiв, але я не можу гарантувати результатiв, бо в нашiй професii ми не даемо жодних гарантiй щодо чого-небудь, однак я думаю, що через три-чотири роки – звичайно, багато чого залежить виключно вiд вас – ми зможемо вас вилiкувати». Пацiент каже: «Що ж, гаразд. Я дам вам знати завтра». І вiн iде до iншого хiрурга. А iнший хiрург каже: «О, та у вас скалка в пальцi». Тож вiн бере щипчики й виймае ту скалку, i потiм жар вiдступае, пульс уповiльнюеться, м’язи голови розслабляються, а потiм розслабляються м’язи спини, а потiм розслабляються м’язи нiг. І чоловiк повертаеться до нормального стану за сорок вiсiм годин, а то й менше. Отже, таким е шлях до практики психотерапii. Ви знаходите скалку й витягуете ii. Звичайно, це дратуе багатьох людей у сферi психiатрii, i вони кажуть, що пацiент не був повнiстю проаналiзований. Хоч це й не за правилами, але вони запитують: «Гаразд, лiкарю, а скiльки ви пацiентiв повнiстю проаналiзували?» Й отримують на це таку вiдповiдь: «Вам не здаеться, що ви вороже налаштованi?» Тож усi беруться за написання праць. Хоч писати варто лиш одну й пiд назвою «Як лiкувати пацiентiв» – отаку працю варто написати, якщо ви дiйсно збираетеся виконувати свою роботу».

У цiй заявi Берн – знову ж таки у своiй звичнiй завуальованiй манерi – наводить найдивовижнiшу аналогiю. Чи вiн мав на увазi, що психiатрiя може бути такою ж простою справою, як i витягування скалок, враховуючи те, що ми обiзнанi з емоцiйними розладами так само добре, як з iнфекцiями? Чи мав вiн на увазi, що швидке лiкування може вплинути на розлади, пов’язанi з «усiею особистiстю»? Чи мав вiн на увазi, що психiатри вводять в оману своiх пацiентiв i ухиляються вiд своiх обов’язкiв?

Я вiрю, що саме це вiн i мав на увазi, i саме його вiра в таку точку зору й спонукала мене написати цю книжку.

Уже згаданi три основнi принципи глибоко вкорiнилися в осердi транзакцiйного аналiзу. Я звернув на них увагу, бо вони, на мою думку, е найбiльш фундаментальними аспектами цiеi теорii. Звичайно, транзакцiйний аналiз охоплюе набагато бiльше, нiж я згадував ранiше, – i про дещо з цього я вам ще розповiм на сторiнках цiеi книжки. Але, на мою думку, саме цi три вищезгаданi iдеi i е принципами транзакцiйного аналiзу, без яких вiн втратить свою основу та iстинний змiст.

Зi мною все гаразд, i з тобою все гаразд, а твоя гра даруе менi погладжування, ча-ча-ча

Я боюся, що транзакцiйний аналiз, який спочатку виник як теорiя i практика психотерапii, через свою популярнiсть i особливостi перетвориться на споживчий товар, що продаватиметься на будь-якому прилавку – загорнутий та поданий у якомога симпатичнiшому виглядi для дедалi бiльшого натовпу споживачiв. Це загрожуе йому поступовою втратою своiх фундаментальних особливостей i поверненням до бiльш прийнятних iдей – що люди народжуються з дефектами особистостi й тому психiатри можуть ставитись до людей, мов до iнвалiдiв, а людей з емоцiйними розладами вважати хворими та в бiльшостi випадкiв невилiковними.

Я помiчаю, що транзакцiйний аналiз перебувае в процесi гомогенiзацii, переосмислення i, отже, пiддаеться нищiвному впливу масового ринку, який використовуе його для того, щоб отримати якомога бiльший прибуток без урахування його науковоi цiлiсностi. Гадаю, хоч це й звучить злегка жартiвливо, що незабаром по всiй краiнi з’являться гiмназii з транзакцiйного аналiзу, церкви й кафетерii, а також домашнi терапевтичнi набори для самостiйного проведення транзакцiйного аналiзу, набори аудiозаписiв, тур-поiздки та експрес-семiнари для пiдвищення продуктивностi бiзнесу. Не те, щоб я не схвалював гiмназii, кафетерii або комплекти «Зроби сам», але тi, що я вже встиг побачити, мають бiльше спiльного з тим, як заробити швидкi грошi й пiдвищити показник валового нацiонального продукту, нiж iз транзакцiйним аналiзом Ерiка Берна.

Отакий приклад (змiн, зроблених у транзакцiйному аналiзi) помiтний у книжцi I’m OK – You’re OK, де Емi та Том Гаррiси впроваджують ледь помiтний, але принциповий зсув. Вони позицiонують нездорову позицiю «Зi мною щось не гаразд, а з тобою все гаразд» як першу i «унiверсальну позицiю», вiд якоi всiм людям потрiбно позбавитися. Спокiйно iгноруючи чiткi позицii Берна з цього приводу, Гаррiси вiдхиляють одне з основних положень Ерiка Берна щодо людей i вiдроджують уявлення про те, що люди розпочинають свое життя неправильно й повиннi п

збутися свого первородного грiха.

В iнтерв’ю виданню The New York Times Magazine вiд 22 листопада 1972 року вони чiтко висловили цю позицiю. Журналiст пише: «Перша позицiя («Зi мною щось не гаразд, а з тобою все гаразд»), за словами Гаррiсiв, попри велику критику, е унiверсальною позицiею, яку займае дитина – маленька, брудна i незграбна у свiтi, який контролюють високi, охайнi й спритнi дорослi. (Або ж так здаеться дитинi.) У цьому й криеться вагома теоретична рiзниця мiж iдеями Гаррiсiв та Ерiка Берна, адже, як зазначили Гаррiси, Берн вважав, що ми народжуемося принцами та принцесами, а цивiлiзацiйний процес перетворюе нас на жаб, хоча вiн сам вважае, що ми всi народжуемося жабенятами».

Гаррiси, навмисно чи нi, звертаються до загальноприйнятого i принизливого поняття, що люди за своею природою зiпсованi i, отже, не здатнi жити адекватно без значноi авторитетноi, цивiлiзацiйноi «допомоги».

Транзакцiйний аналiз використовують банки, авiалiнii та iподроми, щоб навчити своiх спiвробiтникiв краще ладнати зi своiми клiентами. Можливо, у цьому немае нiчого поганого, якщо б те, чому навчають, було справдi транзакцiйним аналiзом. Але факт такий, що сутнiсть транзакцiйного аналiзу спотворюеться й вiн трансформуеться на догоду потребам банкiв, авiалiнiй та iподромiв – його базовi принципи змiнюються не лише злегка, а й доволi грубо.

Наприклад, у статтi, опублiкованiй у виданнi The New York Times (21 березня 1973 року) пiд назвою OTB Placating Losers with an EGO Triple, говорилося:

Бюро ставок перейняло вiд «Амерiкан Ейрлайнз» систему «Транзакцiйний аналiз для обслуговування клiентiв», яка спираеться на теорii, описанi в книжцi I’m OK – You’re OK. За словами автора книжки, доктора Томаса А. Гаррiса, особистiсть кожноi людини подiляеться на три его-стани: «батько», «дорослий» i «дитина».

У цьому навчальному курсi продавцiв i касирiв тоталiзатора навчають розпiзнавати, у якому станi може перебувати гравець, i вiдповiдно реагувати на його его-стан.

Наприклад, клiент, який кричить i погрожуе вдарити спiвробiтника або ж намагаеться просунути руку через вiконце, перебувае в станi «дитини». Клiент, який поводиться як «батько», проявляе авторитет i вимогливiсть i, ймовiрно, робитиме гучнi заяви. В его-станi «дорослого» – вiдповiдальному за прийняття рiшення – людина поводиться спокiйно та рацiональною.

«Ми намагаемося навчити людей реагувати на рiвнi "дорослого", – заявила Ерiка ван Екер, директорка з навчання в бюро ставок. – Але iнодi потрiбно грати iншу роль. Якщо сердитий клiент демонструе важкий его-стан "дитини", то нашому працiвниковi, можливо, краще задiяти его-стан "батька". Вiн може сказати щось на кшталт: "Така поведiнка тут не припустима"».

Термiни «погладжування» та «погладжувати» вiдiграють значну роль у «Транзакцiйному аналiзi для обслуговування клiентiв». «Зазвичай, – каже панi ван Екер, – усе, чого потребуе клiент, це погладжування. Просто будьте люб’язнi з ними й вони заспокояться».

Читач може запитати, що не так з вищезазначеним використанням транзакцiйного аналiзу. Скажу коротко, що транзакцiйний аналiз був розроблений як контрактна терапевтична технiка. Берн не довiряв та вороже ставився до одностороннiх ситуацiй, коли одна людина тримае всi карти в руках. Можливо, саме через це йому й подобалася гра в покер, де всi починають з рiвними шансами. У будь-якому разi, транзакцiйний аналiз був розроблений як двостороннiй, спiльний процес на основi контракту; його односторонне використання як iнструменту для контролю поведiнки – це зловживання його сутнiстю, подiбне до того, як пiдмiшати клiенту заспокiйливого в кока-колу, щоб вмовити його придбати старий автомобiль.

Боюся, що рокiв через п’ять транзакцiйний аналiз буде повнiстю дискредитований через такi зловживання, а жодна розсудлива людина не сприйматиме його цiннiсть як належне. Тож одна з моiх цiлей – ясно, чiтко й зрозумiло викласти сутнiсть транзакцiйного аналiзу, що спираеться на принципи, встановленi Ерiком Берном [5]. Хоча транзакцiйний аналiз i позбавили його грунтовностi та радикальностi, у цiй книжцi я сподiваюсь iх вiдновити.

Ерiк Берн

Лiкарю та психiатру Ерiку Берну було сорок шiсть рокiв, коли вiн припинив свое навчання психоаналiзу пiсля п’ятнадцяти рокiв роботи для досягнення статусу фахiвця в цiй сферi.

З навчанням вiн розлучився, як сам зазначив, «на хороших умовах», коли 1956 року Унiверситет психоаналiзу в Сан-Франциско вiдхилив його заяву про членство як психоаналiтика. Вiдмова була, мабуть, дуже болючою для нього, але вона пiдштовхнула його докласти бiльше зусиль для реалiзацii своеi давньоi мрii – додати щось нове до теорii психоаналiзу.

Вiн нiколи не говорив про те, чому йому вiдмовили, iмовiрно, тому, що це йому було неприемно. Гадаю, що вiн не був достатньо вiдданим концепцii психоаналiзу (i вiн, звичайно, не був iй вiдданий, коли я познайомився з ним два роки по тому). Яблуком розбрату в ситуацii з тогочасним психоаналiзом було те, що Берн вважав, що ефективний терапевт повинен п

оявляти бiльшу активнiсть у прагненнi вилiкувати своiх пацiентiв, нiж цього припускали фахiвцi з психоаналiзу.

Протягом десяти рокiв вiн дослiджував iнтуiцiю. Його зацiкавленiсть цим питанням розпочалася тодi, коли вiн як армiйський психiатр щодня оглядав тисячi армiйських службовцiв i почав задля розваги грати в маленьку гру. Гра полягала в тому, щоб спробувати вгадати професiю демобiлiзованоi особи, почувши вiдповiдь на два питання: «Чи ви нервуете?» i «Ви коли-небудь вiдвiдували психiатра?»

Вiн виявив, що йому вдавалося з надзвичайною точнiстю вгадувати професii чоловiкiв, особливо якщо вони були механiками або фермерами.

Цi вiдкриття вилилися в написання серii статей про iнтуiцiю (щоб оглянути змiст цих статей, ознайомтеся з працею Дюзая [6]), що привело до появи розвитку iдеi транзакцiйного аналiзу.

Як лiкар вiн був навчений дiагностувати психопатологii та застосовувати до своiх пацiентiв психiатричнi поняття щодо того, ким вони е, i, не вагаючись, нав’язувати iм те, ким вони «повиннi» бути. Отже, для нього було незвичним «вiдкрито» спиратися на iнформацiю, виявлену завдяки його iнтуiцii, та неупереджено ii використовувати.

Саме тодi, як вiн часто говорив, вiн вiдклав убiк всi тi «нiсенiтницi», якi вiн вивчав, i «почав слухати те, що говорять пацiенти».

Отже, Берн почав використовувати власнi вiдкриття щодо iнтуiцii у своiй терапевтичнiй роботi. Замiсть того щоб використовувати поняття та категорii, якi вiн вивчив як психiатр, замiсть того щоб вирiшувати, що людина, наприклад, латентний гомосексуалiст або параноiдальний шизофренiк, вiн дослухався до людини й збирав iнформацiю, використовуючи свою iнтуiцiю.

Наприклад, чоловiка, якому можна було приписати ярлик латентний гомосексуалiст Берн iнтуiтивно сприймав як чоловiка, що вiдчував себе «мов маленький хлопчик, що стоiть оголений та сексуально збуджений перед групою старших осiб, скорчившись вiд нестерпного збентеження й жахливо червонiючи». Вiн назвав цей останнiй опис чоловiка Я-образом; тобто iнтуiтивним образом людини, який у певний спосiб описуе його Я [7]. Важливо вiдзначити, що головна вiдмiннiсть мiж Я-образом та дiагнозом латентний гомосексуалiст полягае в тому, що iнформацiя про Я-образ походить здебiльшого вiд його клiента, тодi як iнформацiя про дiагноз латентний гомосексуалiст походить переважно вiд Ерiка Берна та його вчителiв-психоаналiтикiв.

Берн продовжував використовувати Я-образи на своiх терапевтичних сеансах i виявив, що ставлення до людини з точки зору того, що вiн iнтуiтивно помiтив про iхнi почуття та життевий досвiд, допомагае iм набагато ефективнiше, нiж ставлення з точки зору дiагнозу, який вiн ставить як психiатр.

Вiн почав бачити у кожному пацiентовi Я-образ, пов’язаний з його дитинством, тож iз часом до кожноi окремоi медичноi справи почав додавати дитячi переживання пацiента, якi проявилися пiд час бесiди. Дитячим Я-образом однiеi жiнки був образ «маленькоi свiтловолосоi дiвчинки, яка стоiть в огородженому садку, повному ромашок»; Я-образом iншого пацiента був образ «хлопчика, наляканого iздою на пасажирському сидiннi автомобiля, коли ним на максимальнiй швидкостi кермуе розлючений батько».

Зрештою вiн побачив, що в кожноi людини е Я-образ дитинства, тож вiн назвав iх Я-станами. Тодi вiн побачив, що Я-стан Дитини вiдрiзняеться вiд iншого «дорослого» Я-стану – того, який людина демонструе свiтовi та який найбiльш очевидний для кожного. Пiзнiше вiн помiтив, що таких «дорослих» Я-станiв е два: один рацiональний, який вiн назвав Дорослим, а iнший – не обов’язково рацiональний, який вiн назвав Батьком, бо здавалося, що вiн скопiйований з батькiв особи.

Вiн продовжував спостерiгати за пацiентами та нехтувати iнформацiею, отриманою пiд час навчання. Вiн виявив важливiсть погладжування та структурування часу. Вiн спостерiгав за транзакцiями, iграми, дозвiллям та, врештi-решт, за сценарiями. До кiнця 60-х рокiв його теорiя була майже повнiстю розроблена.

Зрештою вiн вiдмовився вiд використання психiатричних дiагнозiв. Вiн часто жартував про те, як дiагностують людей: людина, яка проявляе меншу iнiцiативнiсть, нiж терапевт, називаеться пасивно-залежною, а людина, яка проявляе бiльшу, – соцiопатом.

Вiн завжди пiдтримував теоретичнi зв’язки з психоаналiзом, але з роками вони ставали дедалi менш важливими та майже повнiстю зникли з його роботи в групi.

Спочатку вiн стверджував, що транзакцiйний аналiз був корисним у забезпеченнi соцiального контролю, тобто контролю над дiяннями, тодi як психоаналiз виконував фактичну терапевтичну роботу. Поступово вiн помiтив, що транзакцiйний аналiз реалiзовуе головне завдання – лiкування пацiентiв, а технiку психоаналiзу використовують для нечiткого завдання – аналiзу сценарiiв. Пiзнiше навiть аналiз сценарiiв втратив свою спорiдненiсть iз психоаналiзом, а психоаналiтичне мислення використовували лише в деяких клiнiчних випадках [8].

Сценарii

У роки зародження транзакцiйного аналiзу Ерiк Берн послуговувався методами психоаналiзу; тобто вiн досi

практикував iндивiдуальну психотерапiю, коли протягом сеансу пацiент лежить на канапi, а терапевт проводить iнтенсивний аналiз i дослiдження особистостi. Робота, яку вiн виконував пiд час цих iндивiдуальних сеансiв, мiстила й аналiз сценарiiв. Теорiя сценарiiв була частиною теорii транзакцiйного аналiзу вiд самого початку. У своiй першiй книжцi про транзакцiйний аналiз [9] вiн написав:

Ігри е сегментами бiльших, складнiших наборiв транзакцiй, якi називаються сценарiями. … Сценарiй – це складний набiр транзакцiй, якi за своею природою перiодичнi, але не обов’язково повторюванi, якщо повна його реалiзацiя може потребувати цiлого життя. … Мета аналiзу сценарiiв – «припинити це шоу i запустити набагато краще».

Берн розмiрковував, що сценарii були результатом примусового повторення, психоаналiтичноi концепцii, яка стверджуе, що люди мають тенденцiю повторювати нещасливi подii дитинства, i тому вiн вважав, що завдання аналiзу сценарiiв полягае в тому, щоб звiльнити людей вiд iхнього примусу переживати цi ситуацii та допомогти iм вiднайти новий шлях. Берн дотримувався думки, що групова терапiя була дуже корисною в наданнi iнформацii про сценарiй – кiлька тижнiв у групi, ймовiрно, дають бiльше iнформацii, нiж багато мiсяцiв, проведених на канапi пiд час iндивiдуальних сеансiв. Однак вiн вважав, що «оскiльки сценарii настiльки складнi та сповненi особливостей, то неможливо провести адекватний аналiз сценарiiв лише пiд час груповоi терапii», тому й прагнув знайти можливiсть, як завдяки iндивiдуальним сеансам досягнути такого ж результату, як у групi.

Отже, Ерiк Берн практикував аналiз сценарiiв вiд самого початку його вiдкриття, але вiн практикував його переважно пiд час iндивiдуальних сеансiв. З часом вiн поступово вiдмовлявся вiд практики психоаналiзу, дотримуючись формального пiдходу, а саме – iндивiдуальних сеансiв раз або двiчi на тиждень, пiд час яких клiенти лежали на канапi, а вiн проводив аналiз сценарiiв.

Час вiд часу Ерiк демонстрував сегмент поточного аналiзу сценарiiв; цi презентацii, як правило, стосувалися людей, якi неодноразово вiдтворювали певнi довгостроковi моделi поведiнки, або людей, якi нiбито дiяли за сценарiем, за якого тривалiсть iхнього життя запрограмована на обмежену кiлькiсть рокiв.

Сценарiй Ерiка Берна

Одного вiвторка, ввечерi, 1958 року я зустрiвся з Ерiком Берном у його будинку, де вiн також мав i офiс, на Вашингтон-стрит у Сан-Франциско. Я не пригадую, про що ми балакали того вечора, але дуже чiтко пам’ятаю, що коли ми прощалися, то вiн пiдiйшов до мене i сказав: «А ви розумiетеся на цьому. Сподiваюся, ви ще завiтаете в гостi».

Я так i зробив. І протягом наступних рокiв ми здружилися. Нашi дружнi стосунки вибудовувались повiльно, i минуло чимало рокiв, доки ми стали близькими друзями. У нас бували поганi моменти, коли я й бачити його не хотiв, однак було й багато прекрасних моментiв. За останнiй рiк його життя нашi стосунки були мiцними, i я вдячний, що перед його смертю нас поеднувала глибока й взаемна прихильнiсть.

Починаючи вiд 1967 року, Ерiк Берн кожного вiвторка проводив зустрiчi – з 20:30 до 22:00 години з подальшим частуванням – з групою зацiкавлених осiб, переважно професiоналами з питань психiчного здоров’я. Якщо б ви дзвонили у дверi ранiше, нiж о 20:20, вiн би не вiдчинив вам; його вечiрнi зустрiчi закiнчувалися, коли всi (крiм Ерiка Берна, звичайно) розходилися по домiвках близько першоi–другоi години ночi.

Вiн завжди був присутнiм, за винятком випадкiв, коли вирушав у лекцiйний тур чи у вiдпустку або (що траплялося дуже рiдко) хворiв. Цi семiнари проходили пiд його керiвництвом, i багато з них були записанi на магнiтофон. Тему кожного тижня заздалегiдь узгоджували й усi присутнi могли ставити питання групi. Якщо не було охочих виступити, Ерiк Берн виступав сам або ж iнодi скорочував презентацii, якщо справи йшли не надто добре. Інодi вiн зачитував фрагменти з майбутнiх книжок, вислуховуючи та занотовуючи нашi вiдгуки, iнодi вiн розповiдав про зустрiч однiеi зi своiх груп або про один з «випадкiв», з яким вiн працюе.

Пiд час зустрiчей, та й повсякчас, вiн не терпiв безглуздих балачок, жодноi iерархiчноi або професiйноi помпезностi – тобто нiсенiтниць, як вiн сам казав. Якщо ж у його присутностi хтось починав торочити нiсенiтницi, вiн терпляче слухав, а потiм, затиснувши свою трубку мiж зубами й вигинаючи брови, казав щось на кшталт: «Це все дуже добре, але я знаю лиш одне – пацiент не вилiкуеться».

Вiн уникав професiйного словоблудства, наполягаючи на коротких словах, коротких реченнях, коротких текстах, коротких зустрiчах i коротких презентацiях. Вiн був проти використання таких прикметникiв, як-от пасивний, ворожий, залежний, i заохочував використовувати дiеслова для опису людських iстот. Вiн вважав, що слова, що закiнчуються на -iк/-як (алкоголiк, шизофренiк, манiяк), особливо образливi.

Вiн робив усе, щоб упевнитись, що пiд час активноi частини цих наукових зустрiчей Я-стани Дорослих – його та iнших гостей – були цiлком зiб

аними й максимально спроможними виконати свое завдання. Вiн не заохочував використання терапевтами фiзичних контактiв пiд час групових терапiй, пиття кави або алкогольних напоiв пiд час зустрiчей, допустимiсть «блискучих iдей» (хитрих маневрiв задля уваги), щоб втрутитися в процес. Пiд час наукових зустрiчей вiн забороняв ухилятися вiд участi (щоб не було виправдань), прикрашати висловлене (користуючись гучними словами), вiдволiкати увагу (використовуючи «блискучi iдеi» та гiпотетичнi приклади) або розпивання (напоiв).

Кожен вiвторок i середу вiн проводив у Сан-Франциско, де практикував приватно i надавав послуги з консультування, а потiм повертався до Кармеля, де писав книжки та вiв ще одну практику. Вiн проводив своi вихiднi в Кармелi та ходив на пляж так часто, як тiльки мiг.

Схоже, що його головним завданням було писати книжки. Я гадаю, що для нього це було важливiше за iншi справи у життi.

Вiн був людиною строгих принципiв; у присвятi до своеi книжки Transactional Analysis in Psychotherapy вiн написав:

«In Memoriam Patris Mei David, Medicinae Doctor Et Chirurgiae Magister atque Pauperibus Medicus». (Пам’ятi мого батька Девiда, доктора медицини, магiстра хiрургii та лiкаря бiдних.)

Такий опис власного батька яскраво говорить, якими були принципи життя Ерiка.

Його усюдисуща мета була – «Вилiкувати пацiентiв». Вiдданий цiй метi, вiн з вiдразою ставився до конференцiй медичного персоналу та певноi лiтератури, цiллю яких, на його думку, було розробити фальшивi виправдання або пояснення невдало виконаноi роботи.

Вiн пишався гiдною бiднiстю свого батька, який був сiльським лiкарем. Вiн не довiряв людям, якi бiльшою мiрою орiентуються на виманювання грошей, i коли вiн бачив, що вони використовують транзакцiйний аналiз переважно лиш для того, щоб заробити грошi, то вiн не вагався – критикував та докоряв iм. У Сан-Франциско вiн часто перевiряв нас – вiдкрито просив виступити з доповiддю про транзакцiйний аналiз без передбаченого гонорару i звертав увагу на те, хто погодиться на такi умови, а хто нi. Вiн вiв чiткий пiдрахунок своiх доходiв, однак не переймався незначними витратами (скажiмо, додатковими 25 центами за соус рокфор у «Гайленд Інн» у Кармелi або вартiстю модноi сорочки) лише пiсля того, як власний бухгалтер переконав його, що коли вiн не витратив би цi грошi на себе, то iх витратив би дядечко Сем.[2 - Дядько Сем (англ. Uncle Sam) – персонiфiкований образ Сполучених Штатiв Америки. Його часто зображують у виглядi високого лiтнього чоловiка з рiшучими рисами обличчя, старомодною борiдкою, у цилiндрi кольорiв прапора США, у синьому фраку та в смугастих панталонах.] Здавалося, що вiн хотiв жити бiдно, однак гiдно. Гiднiсть була надзвичайно важливою, i хоча вiн був заощадливим, але не купляв дешевi, уцiненi товари або пiдробки.

Вiн був вiдданим братству лiкарiв i завжди прагнув пiдтримувати зв’язки з традицiйною практикою. Саме це втримувало його Батька вiд критики медицини або психiатрii загалом, хоча його Дитина вiдчувала себе цiлком вiльною висмiювати та насмiхатися над практикою окремих iх представникiв.

З iншого боку, вiн був страшенно хитрим i дотепним. Це виражалося в конкретному, хоч i завуальованому, нестримному гуморi в його роботах, зокрема в статтi Who was Condom? (так, той презерватив, що контрацептив) [10].

Вiн був сором’язливим i проявляв велику зацiкавленiсть веселою дитячою натурою (Дитиною) iнших людей. Його теорiя значною мiрою походила з його iнтуiтивного Я-стану Дитини (див. роздiл 1). Вiн обожнював i захоплювався дiтьми та Дiтьми в iнших, але його сором’язливiсть не дозволяла йому висловлювати або викривати власну Дитину, якщо ситуацiя не була цiлком безпечною. Вiн любив органiзовувати час так, щоб отримувати погладжування, саме тому ми завжди мали «вечiрки» пiсля семiнарiв. Вiн любив жвавi вечiрки та ставився не надто приязно до людей, якi заважали таким веселощам, будучи нудними або «дорослими».

Але, за моiми пiдрахунками, такi випадки, коли вiн отримував погладжування та веселився, траплялися доволi рiдко, тож його життя вертiлося навколо роботи й орiентувалося на головну цiль: написання книжок про лiкування людей.

Одна з блискучих iдей, представлена Берном, полягае в тому, що життя людей визначають заздалегiдь встановленi сценарii, яких вони потiм чiтко дотримуються. Я вважаю, що Ерiк сам перебував пiд впливом життевого сценарiю, який вiщував ранню смерть вiд розбитого серця. Такий трагiчний кiнець був результатом двох речей: з одного боку, дуже суворих заборон любити iнших та приймати вiд них любов, а з iншого – настiльки ж суворих атрибутiв, щоб бути незалежною та вiдособленою людиною.

Знаю, що навiть вiн би посперечався зi мною та нагадав би, що iшемiчна хвороба серця е спадковою i що вiн зробив усе можливе, щоб попiклуватися про свое серце: дотримувався дiети, вiв активний спосiб життя й регулярно проходив обстеження. З медичноi точки зору вiн зробив усе можливе, але й досi, коли я думаю про його смерть, вона навiюе якiсь суперечливi вiдч

ття – разюче здивування й вiдсутнiсть подиву взагалi. Якась частинка мене – та i його теж – знала, що це станеться i коли саме. Інша його частинка вдавала, що цього не станеться, тож я вдавав так само.

Берн дуже цiкавився феноменом визначеноi наперед тривалостi життя. Кiлька разiв вiн розповiдав про випадки, коли людина очiкувала прожити тiльки до своiх сорока або шiстдесяти рокiв, i, як з легкiстю можна помiтити в його останнiй книжцi «Що ти кажеш пiсля привiтання?» [11], вiн особливо цiкавився iсторiями людей, що мали серцевi захворювання. Насправдi ж вiн майже нi разу не згадував про будь-якi iншi причини смертi, окрiм як вiд серцевих захворювань. Значення цього стало менi зрозумiлим тiльки пiсля його смертi. Я знав, що його батько помер, коли Ерiку виповнилося одинадцять рокiв, i що його мати померла в шiстдесятирiчному вiцi вiд серцевого нападу. Тривалiсть життя Берна виявилася на кiлька днiв довшою, нiж у його матерi, – помер вiн з тiеi ж причини. Я вважаю, що його сценарiй був обмежений у тривалостi життя й прожив вiн його так, як планував. Вiн нiколи чiтко не висловлювався про усвiдомлене розумiння можливостi того, що вiн помре в шiстдесят рокiв, але якщо поглянути назад i згадати все, що вiн говорив про хвороби серця та сценарii з обмеженою тривалiстю, – все це вказуе на те, що вiн жив за сценарiем i знав це. На святковiй вечiрцi на честь його шiстдесятого дня народження Берн повiдомив присутнiх, що закiнчив останнi двi книжки, якi хотiв написати, i тепер вiн готовий насолоджуватися життям. Проте за кiлька тижнiв вiн оголосив, що починае нову книжку – пiдручник з психiатрii для студентiв-медикiв. На мiй погляд, вiн не давав собi перепочити аж до останнього дня свого життя, а потiм, як i було заплановано в сценарii, його серце зупинилося.

Це правда, що Берн у певному сенсi дбав про свое серце, але в iншому вiн взагалi не мiг подбати про нього. Я переповнений смутком, коли думаю про те, як сильно його любили та, все ж, як мало цiеi любовi допомогло йому – так мало ii торкалося його серця й дарувало спокiй. Любовнi стосунки Берна були нетривалими та не давали йому тiеi пiдтримки, якоi вiн потребував i бажав. Вiн захищав свою вiдстороненiсть i самотнiсть та працював наодинцi. Як подумаю про це, то гнiваюсь так само, як можна розлютитися на декого, хто нехтуе своiм фiзичним здоров’ям, коли iсть занадто багато або курить. Рiч у тiм, що Берн, можливо, i пiклувався про свое серце з медичноi точки зору (хоча вiн нiколи й не припиняв палити свою люльку та вдихати ii димок), але з емоцiйноi точки зору вiн не змiг цього зробити.

Вiн не був сприйнятливий до турботи; вiн ввiчливо слухав, коли хтось критикував його ситуацiю з погладжуванням або його iндивiдуалiзм та суперництво, але вiн все одно дотримувався своеi власноi думки. Коли вiн потребував психотерапii, то не вiдвiдував груповi терапii або консультацii з транзакцiйного аналiзу, а надавав перевагу iндивiдуальнiй психотерапii з психоаналiтиком.

Однак вiн не був цiлком пасивним щодо власних потреб у любовi та контактах з людьми. Вiн розробив важливi поняття, що стосуються любовi. Його теорiя була пов’язана iз взаемодiею людей та проявами ними любовi. Вiн був зацiкавлений стосунками. Вiн розробив концепцiю погладжування – те, що ми сприймаемо як одиницю людського визнання й розумiемо як прояв людськоi любовi. Протягом останнiх рокiв свого життя вiн написав книжки Sex in Human Loving [12] i «Що ти кажеш пiсля привiтання?». Обидвi книжки, на мiй погляд, були частковими спробами подолати власнi особистi обмеження сценарiю. На жаль, його i моi iдеi про погладжування та сценарii набули остаточноi форми занадто пiзно, щоб принести йому особисто хоча б якусь користь.

Насправдi на ранньому етапi зародження транзакцiйного аналiзу (1955–1965) Берн мимоволi, але вправно вiдмовляв нас вiд дослiдження погладжувань, близькостi та сценарiiв. Як вважав Берн, близькiсть е одним зi способiв, у який людськi iстоти можуть структурувати час, тому й визначав ii як ситуацiю, що розвиваеться без вiдчуження, ритуалiв, iгор, дозвiлля та роботи. Берн визначав близькiсть шляхом виключення, тому так нiяк ii й не визначив. Крiм того, Берн вважав, що близькiсть е загалом недосяжним станом i що людина може вважати себе щасливою, якщо за свое життя пережила хоча б 15 хвилин близькостi. Коли на семiнарi з транзакцiйного аналiзу в Кармелi дослiдили погладжування й почали застосовувати цю технiку, занепокоений цим Ерiк Берн на однiй iз щорiчних конференцiй заявив, що «кожен, хто торкаеться своiх пацiентiв, не проводить транзакцiйний аналiз».

Заборона Берна використовувати дотики пiд час групових терапiй була доволi розсудливою. Вiн побоювався, що транзакцiйний аналiз може перетворитися – як це сталося з гештальт-терапiею – на такий рiзновид терапii, за якого терапевти, не вагаючись, заводять статевi стосунки з людьми у своiх групах. Вiн був дуже сумлiнним терапевтом i вважав, що подiбний вид дiяльностi буде перешкоджати успiху терапii та зiпсуе репутацiю транзакцiйного аналiз

. Саме через це вiн не дозволяв своiм послiдовникам торкатися людей, з якими й для яких вони працюють. Ця заборона насправдi не була призначена для запобiгання погладжуванням серед людей, але вона, однак, мала саме такий ефект. Сам вiн не був достатньо успiшним у тому, щоб отримати погладжування, якi йому були вкрай необхiднi. Цiкаво також зазначити, що в усiх своiх роботах з транзакцiйного аналiзу (усього близько 2000 сторiнок) вiн присвятив темi погладжувань менше двадцяти п’яти сторiнок.

Що стосуеться сценарiiв, то вiн мав схоже завуальоване ставлення. Тi з нас, хто чув його презентацii про власну роботу з аналiзу сценарiiв, були вельми здивованi почутим. Це здавалося складним, глибоким i майже магiчним процесом, вiдомим лише Ерiку Берну; а ми, його молодшi колеги, орiентованi на практику та груповi форми терапii, або не вбачали в цьому нiчого дiйсно цiкавого, або вважали все занадто складним i прогресивним. Його дискусii про сценарii велися на жаргонi зi сфери психоаналiзу й у технiцi, вiдмiннiй вiд iнших рiзновидiв дiяльностi. Сценарii були явищами несвiдомого й примусового повторення, а робота з ними передбачала залучення iндивiдуальноi терапii.

Я вважаю, що, як i з кожним великим новатором, власний сценарiй Ерiка Берна обмежував його життя i можливiсть повною мiрою дослiдити явища, якi його цiкавлять. Такий обмежений сценарiй життя, що спирався на заборони щодо отримання погладжувань, завадив йому ретельно вивчити сценарii i погладжування з точки зору теорii та змусив його звести пiдступнi бар’ери для своiх послiдовникiв. Цi бар’ери мали низку очевидних наслiдкiв i для нього; його власний сценарiй був нечiтким i, отже, недоступним для змiн. Заборони щодо погладжувань, якi пiдтримували реалiзацiю сценарiю та завдавали болю його серцю, так i залишилися недоторканими. Вiдстань, на якiй вiн тримався вiд тих, кого любив сам i хто його любив, зокрема й вiд мене, заважала нам розрадити його; вiн вислизав з нашого життя. Я досi вiдчуваю ту пустку, яку вiн полишив по собi в моему серцi, – вiн мiг би жити рокiв до дев’яноста дев’яти та милуватися сонячними пляжами Кармеля.

Смерть Берна настала раптово. У вiвторок, 23 червня 1970 року, ми провели жваву дискусiю на щотижневому семiнарi з транзакцiйного аналiзу в Сан-Франциско. Було домовлено, що наступного засiдання я представлю нову статтю пiд назвою «Економiя погладжувань». Ерiк Берн мав вигляд здоровий i щасливий.

У вiвторок, 30 червня, коли я приiхав на семiнар, то дiзнався, що в нього стався серцевий напад. Я вiдвiдав його в лiкарнi, йому, здавалося, вже покращало. У середу, 15 липня, стався другий серцевий напад, який його й убив.

Не можу сказати, що я об’ективно ставлюся до смертi Ерiка Берна; коли я згадую про нього сьогоднi, через три роки пiсля його смертi, менi на очi одразу навертаються сльози. Але я таки хотiв би висловити своi думки з цього приводу.

Аналiз сценарiiв

Яскраве розумiння Берном того факту, що бiльшiсть людей живуть заздалегiдь визначеним життям, а погладжування мають важливе значення в людськiй поведiнцi, – це iдеi, без яких аналiз сценарiiв i теорiя погладжувань нiколи б не з’явилися на свiт. Я гадаю, що мiй внесок в аналiз сценарiiв i робота над концепцiею економii погладжування не досягли б таких результатiв, якби не вiдкриття Ерiком Берном понять «сценарiй» i «погладжування», а головне, без його постiйного й позитивного заохочення.

Я вбачаю свою роботу зi сценарiями та погладжуваннями продовженням роботи Берна, у якiй вiн через власнi обмеження сценарiю не мiг вiльно скористатися своiм Я-станом Дорослого. Моi власнi обмеження сценарiю завадили менi зайти набагато далi за теорiю трагiчних сценарiiв, особливо тих з них, що пов’язанi з чоловiчими статевими ролями. Тож вважаю, що без допомоги Хогi Вайкофф стосовно Батька-Свина, Турботливого Батька та сценарiiв статевих ролей, моя власна робота зупинилася б ще на поняттi економii погладжувань.

Менi пощастило, що я зумiв усвiдомити, що мав намiр прожити до своiх шiстдесяти рокiв. Я змiнив цей план i натомiсть запланував прожити дев’яносто дев’ять рокiв. Я особисто отримую задоволення вiд свого викладання й прошу своiх учнiв забезпечити зворотний зв’язок, критику i, за необхiдностi, терапiю.

Моя робота зi сценарiями почалася 1965 року, коли я працював з групою алкоголiкiв у Центрi особливих проблем у Сан-Франциско. І я зрозумiв, що принаймнi сценарii алкоголiкiв не були анi несвiдомими, анi складними для виявлення. Результатом моеi роботи з групою алкоголiкiв стала розробка матрицi сценарiiв, а на основi цiеi матрицi я розробив узгоджену систему аналiзу сценарiiв. Ерiк Берн захоплювався моею роботою i пiдтримував мене в усьому. Пiзнiше я усвiдомив, що вивчення погладжувань було надзвичайно важливим, i хоча я був цiлком готовий дотримуватися настанов Берна «не торкатися пацiентiв» пiд час груповоi терапii, я вирiшив, що погладжування, а особливо фiзичнi погладжування, потрiбно дослiдити. Я дослiджував погладжування поза роботою з груповоi терапii, i ре

ультатом цього стала теорiя економii погладжувань.

Вiд 1965 до 1970 року Берн з ентузiазмом дослiджував аналiз сценарiiв, заснований на iдеях матрицi сценарiiв i заборонах, i в цей самий перiод вiн написав книжку «Що ти кажеш пiсля привiтання?» (1972), у якiй вiн виклав своi власнi погляди. На жаль, у зв’язку з його смертю я так i не змiг подiлитися з ним своiми думками про погладжування, банальнi сценарii та спiвпрацю, що е основними пунктами цiеi книжки.

Значення аналiзу сценарiiв у психiатрii

Зазвичай, коли люди вiдчувають, що iхне життя стало некерованим, сповненим нещастя та емоцiйного болю, вони звертаються за вiдповiдями до психiатрii. Однак психiатрiя не е основною формою порадника, до якого звертаються бiльшiсть людей, – вони, як правило, спершу йдуть до священникiв, лiкарiв i друзiв, а вже потiм шукають психiатричноi допомоги. Бiльшiсть американцiв не довiряють психiатрii та вдаються до психiатричноi допомоги лише тодi, коли вже немае куди подiтись або коли вони стикаються з таким психiатричним пiдходом, який вважають вiдповiдним та можуть оцiнити його дiевiсть.

Асоцiацii психiчного здоров’я по всiй краiнi намагаються переконати людей, що психiатрiя може надати iм необхiднi послуги. Проте бiльшiсть людей уникають iх, i коли стикаються з емоцiйними труднощами, то вирiшують обiйтися без будь-якоi допомоги, покладаючись на цiлющу силу природи. Психiатри сприймають той факт, що люди з емоцiйними труднощами не консультуються з ними, як брак здорового глузду та навiть подеколи трактують як результат iхньоi власноi волi «бути (та залишатися) хворими». На мою ж думку, вiдмова вiд психiатричноi допомоги, доступноi для бiльшостi, свiдчить про наявнiсть здорового глузду.

Серед тих небагатьох, хто звертаеться до психiатрiв, бiльшiсть (на мiй погляд) не зазнали шкоди. З iншого боку, згадайте хоча б про випадок з американським сенатором Томом Іглтоном, якому не вдалося обiйняти посаду вiцепрезидента Сполучених Штатiв на виборах 1972 року, – вiн iлюструе, якоi шкоди може завдати психiатрiя. Як вiдзначив Роналд Лейнг, Іглтон зробив помилку, коли звернувся до психiатра, чия дiагностика та лiкування (електрошокова терапiя) позначилися на його життi та будь-яких майбутнiх полiтичних прагненнях. Вiн мiг би обрати психiатра на кшталт Ерiка Берна, який не користувався шоковою терапiею i який допомiг би йому подолати депресiю в iнший спосiб.

Бiльшiсть осiб, якi звертаються до психiатрiв, переважно «охолоджуються», заспокоюються та повертаються до тимчасового нормального функцiонування; лиш деяким з них дiйсно вдаеться допомогти. Я вважаю, що психiатри, якi успiшно допомагають своiм клiентам, роблять це тому, що вони вiдкидають основну частину своеi психiатричноi пiдготовки та приймають позицiю, що спираеться на власний досвiд, мудрiсть та гуманiстичнi переконання, якi перевершують гнiтючi й згубнi повчання психiатричноi пiдготовки.

У психiатрii навчають кiлькох рiзних «шкiл думки», кожна з яких мае рiзнi точки зору. Але, на мiй погляд, деякi незначнi розбiжностi мiж рiзними школами психiатричноi думки можна не брати до уваги; насправдi ж вони слугують лише для того, щоб затьмарити той факт, що, по сутi, психiатричнi теорii посилаються на три основних припущення:

1. Деякi люди нормальнi, а деякi – ненормальнi. Лiнiя мiж ними доволi чiтка, тож психiатри дiють так, нiби з легкiстю можуть розрiзнити, хто не е дефективним, а хто е дефективним або «психiчно хворим».

2. Причиною «психiчноi хвороби» та емоцiйних розладiв е люди, а психiатрична практика полягае в дiагностицi хвороби та роботi з людиною, щоб ii вилiкувати. Деякi з цих порушень вважають невилiковними, наприклад, алкоголiзм, шизофренiя або манiакально-депресивний психоз. У такому разi робота психiатрiв полягае в тому, щоб полегшити муки «жертвам» такоi «хвороби», навчивши iх адаптуватися та ладнати з нею, часто з використанням медикаментiв.

3. Особи, якi е психiчно хворими, не розумiють своеi хвороби, i дуже мало з них можуть ii контролювати, як фiзичнi захворювання.

Цi три припущення пронизують психiатричну пiдготовку i глибоко закладенi у свiдомостi бiльшостi (понад 50 %) фахiвцiв, якi практикують психотерапiю, незалежно вiд того, чи е вони (у порядку зменшення престижу): лiкарями, психологами, соцiальними працiвниками, медсестрами, спiвробiтниками служби пробацii або будь-якими iншими квалiфiкованими психотерапевтами [13].

Тому не дивно, що бiльшiсть людей, якi стикаються з емоцiйними труднощами, не хочуть звертатися до психотерапевта. Ми не хочемо чути, що проблема криеться повнiстю в нас i що водночас ми не в змозi нi контролювати ii, нi зрозумiти своi труднощi. Ми не хочемо чути подiбнi речi про себе не тому, що ми «противимося змiнам» або «невмотивованi» для психотерапii, а тому, що вони не е iстинними, тому що вони ображають нашi розумовi здiбностi й тому що вони позбавляють нас сили контролювати свое життя i долю.

Теорiя сценарiiв пропонуе альтернативу цьому мисленню. Найперше ми вiримо, що люди народжують

я психiчно здоровими, що, коли вони стикаються з емоцiйними труднощами, вони досi залишаються психiчно здоровими i що цi труднощi можна зрозумiти та вирiшити шляхом дослiдження iхньоi взаемодii з iншими людьми, а також завдяки усвiдомленню гнiтючих заборон та атрибутiв, накладених на них у дитинствi та збережених протягом усього життя. Транзакцiйний аналiз сценарiiв пропонуе пiдхiд не у виглядi мiстифiкованих теорiй, зрозумiлих тiльки психотерапевтам, а у виглядi пояснень, обгрунтованих та зрозумiлих людинi, яка iх потребуе, – людинi, яка стикнулася з емоцiйними труднощами.

Аналiз сценарiiв радше можна назвати теорiею рiшень, анiж теорiею емоцiйних порушень. Теорiя сценарiiв грунтуеться на переконаннi, що люди формують свiдомi життевi плани ще в дитячому чи ранньому юнацькому вiцi, якi впливають на подальшу частину iхнього життя, роблячи ii передбачуваною. Якщо життя людей базуеться на таких рiшеннях, то кажуть, що вони мають сценарiй. Як i хвороби, сценарii мають початок, розвиток i кiнець. Через цю подiбнiсть сценарii життя легко сприймають за хвороби. Однак, оскiльки сценарii грунтуються на свiдомо бажаних рiшеннях, а не на хворобливих змiнах тканин, iх можна скасувати або перемiнити за допомогою подiбних рiшень. Трагiчнi сценарii життя, як-от самогубство, наркоманiя або невилiковнi психiчнi захворювання, наприклад шизофренiя або манiакально-депресивний психоз, е результатом сценарiiв, а не хвороби. Оскiльки цi порушення викликанi сценарiями, а не невилiковними хворобами, можна краще зрозумiти iхне значення та розробити пiдхiд, який дозволить компетентним терапевтам допомогти своiм клiентам, як сказав Берн, «припинити це шоу i запустити набагато краще». Сумнiв щодо негативних припущень психiатрii також породжуе позитивнi очiкування та сподiвання, важливiсть яких Френк i Гольдштейн ретельно дослiдили [14, 15]. З iхнiх дослiджень зрозумiло, що припущення працiвникiв щодо питань психiчного здоров’я своiх клiентiв мають надзвичайно сильний вплив на результат iхньоi роботи. Їхнi дослiдження демонструють, що коли в працiвникiв iснуе припущення про хворобу та ii хронiчний характер, то ефект полягае в перенесеннi хронiчного характеру хвороби на клiента, тодi як припущення про вилiковнiсть хвороби призводить до покращення стану клiента. Отже, розглядати емоцiйний розлад як певну форму хвороби, як це роблять багато фахiвцiв, що працюють з людьми, е потенцiйно небезпечним i може насправдi сприяти появi хвороб у людей, якi звертаються по допомогу до психiатрiв. З iншого боку, припущення про те, що психiчнi розлади вилiковуються, оскiльки вони базуються на зворотних рiшеннях, звiльняе потенцiал людей, iхню вроджену схильнiсть до вiдновлення та подолання власних нещасть. Працiвники, якi висловлюють позитивнi очiкування та мають досвiд розв’язання проблем, дозволяють людям з емоцiйними труднощами повернути владу над власним життям i створювати новi задовiльнi життевi плани.

На наступних сторiнках я опишу сценарii життя та як працювати з ними, використовуючи транзакцiйний аналiз.

Частина I. Теорiя транзакцiйного аналiзу

У процесi органiзацii цiеi книжки менi було важко вирiшити, що робити з наступною частиною. За логiкою, оскiльки вона е оглядом нинiшньоi теорii транзакцiйного аналiзу (ТА), то iй належить бути попереду всiх iнших частин.

Утiм, вона доволi суха й монотонна, а дехто навiть скаже, що й нудна. Це може стати для читачiв передвiсником чогось нецiкавого й завадити iм ii прочитати. Я навiть колись думав, що ii варто винести в доповнення в кiнцi книжки, щоб вона не була нездоланним бар’ером, що стоiть на шляху до свiту трагiчних i банальних сценарiiв та безмежностi Чудового Життя за його межами.

Однак, як бачите, логiка виграла. Проте простим помахом руки ти, читачу, можеш оминути цю частину i повернутися до неi тодi, коли тобi потрiбно буде знайти визначення термiнiв, згаданих пiзнiше в книжцi. Кожне нове поняття видiлене курсивом i зазначене в покажчику, тож ти з легкiстю зможеш його знайти. Отже, тобi обирати – читати або пропускати. Сподiваюся, що книжка тобi сподобаеться [1].

Роздiл 1. Структурний i транзакцiйний аналiз

Будiвельними блоками теорii транзакцiйного аналiзу (ТА) е три помiтнi форми функцiонування Я: Батько, Дорослий i Дитина. Вони можуть здаватися схожими на три основнi психоаналiтичнi поняття, – суперего, его та iд, – але вони, по сутi, зовсiм iншi.

Батько, Дорослий i Дитина вiдрiзняються вiд суперего, его та iд тим, що вони всi е проявами Я. Отже, вони представляють видиму поведiнку, а не гiпотетичнi конструкцii. Коли людина перебувае в одному з трьох Я-станiв, наприклад у станi Дитини, то можна побачити й почути, як Дитина спiвае, стрибае й смiеться. Терапевти ТА орiентуються на его i свiдомiсть, оскiльки вони виявили, що цi поняття пояснюють i передбачають соцiальну поведiнку краще, нiж iншi поняття.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Сноски

1

Сенсорна депривацiя – часткове або повне позбавлення зовнiшн

ого впливу на один або бiльше органiв чуття. Наприклад, використання пов'язки на очi або заглушок для вух, щоб зменшити або прибрати вплив на зiр i слух. (Прим. перекл. – тут i далi.)

2

Дядько Сем (англ. Uncle Sam) – персонiфiкований образ Сполучених Штатiв Америки. Його часто зображують у виглядi високого лiтнього чоловiка з рiшучими рисами обличчя, старомодною борiдкою, у цилiндрi кольорiв прапора США, у синьому фраку та в смугастих панталонах.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить