Острiв Скарбiв
Роберт Луiс Стiвенсон

Адаптоване видання для дiтей 9-13 рокiв.

Пошуки скарбiв, боротьба з пiратами, таемницi безлюдного острова, пiдступнiсть, змови, справжня дружба – усе це у знаменитому романi Р. Л. Стiвенсона. Захопливi пригоди юного Джима Гокiнса та його вiрних друзiв не залишать байдужими нiкого з читачiв!

Р. Л. Стiвенсон

Острiв Скарбiв

Передмова

Ігри, в якi грав Стiвенсон

Коли 1883 року вийшло друком перше видання роману шотландця Роберта Стiвенсона «Острiв Скарбiв», на першiй сторiнцi була присвята: «Мiстеру Л. О.». Це була третя книга молодого й наразi не вельми успiшного письменника, утiм, на вiдмiну вiд двох попереднiх книжок, яких тепер нiхто вже й не пам’ятае, вона отримала шалений успiх у читачiв та свiтове визнання. А критики кинулися шукати та мiзкувати над тим, хто ж цей загадковий «Л. О.»?

Таемницю вдалося швидко розкрити: Ллойд Осборн був тринадцятирiчним прийомним сином автора. І вiтчим, i пасинок були неймовiрними вигадниками та фантазерами, бувало, на пiдлозi вiтальнi вони розiгрували справжнi битви на морi та суходолi за участю моделей кораблiв та цiлих армiй олов’яних солдатикiв. Якось Ллойд попросив вiтчима вигадати «щось цiкавiше», i Стiвенсон намалював мапу острова, що обрисами нагадував дракона. Там були й пагорб Пiдзорноi Труби, й Острiв Кiстяка та ще багато чого з того, що згодом читачi познаходили у вiдомому романi. Хлопчик захопився мапою, а тридцятирiчний письменник, уважно розглядаючи вигаданий ним острiв, раптом побачив, як серед намальованих пагорбiв та уявних перелiскiв сваряться, переслiдують один одного справжнi живi люди – героi майбутньоi книги.

Із мапою в руках Стiвенсон вирушив до кабiнету, i незабаром уся родина мала поважний привiд зiбратися ввечерi у вiтальнi, аби послухати читання чергового роздiлу «Острова Скарбiв», який на той час називався «Корабельний кухар». Це була надзвичайно цiкава гра, бо у вигадуваннi нових пригод героiв брала участь уся родина – i батько Стiвенсона, морський iнженер, який власне склав опис скринi Бiллi Бонса, i дружина письменника, i його прийомний син.

Закiнчивши писати роман, Стiвенсон сказав одному приятелевi: «Якщо хлопчикам вiн не сподобаеться, це означатиме, що тепер не iснуе справжнiх хлопчикiв».

Хлопчикам сподобалося – i настiльки, що «Острiв Скарбiв» невдовзi переклали всiма европейськими мовами, його iз захопленням читали як дорослi, так i дiти, а професiйнi моряки навiть вiдмовлялися вiрити, що у книзi описано вигаданi подii, а не те, що сталося насправдi. Так, це була чудова вигадка, гра, правила в якiй диктував талант письменника; за цими правилами перемогу здобував той, хто мав чуйне, добре серце, справжню вiдвагу й зневагу до небезпеки, болю й страху. Поколiння за поколiнням читачi беруть цю книгу в руки i вже нiколи з нею не розлучаються. А з настанням ери кiно роман екранiзували… двадцять чотири рази.

Роберт Луiс Стiвенсон народився 1850 року в Единбурзi, столицi Шотландii, у родинi морського iнженера, фахiвця з будiвництва маякiв. З раннього дитинства море, морськi книги, розповiдi про море, мапи i лоцii увiйшли в життя хлопчини. Вiн мрiяв стати капiтаном, шукачем пригод, але хвороба (Стiвенсон страждав на важку форму сухот) завадила йому зiйти на мiсток корабля. Вiн вступив на юридичний факультет Единбурзького унiверситету, ще в студентськi роки почав писати й друкувати оповiдання та повiстi й врештi-решт став не юристом, а письменником. Його перу, окрiм «Острова Скарбiв», визнаного класичним зразком пригодницького жанру, належать такi вiдомi iсторико-пригодницькi романи, як «Чорна стрiла» (1888), «Власник Баллантре» (1889), «Катрiона» (1893) i кiлька збiрок новел, серед яких ще один, всесвiтньо вiдомий твiр Стивенсона – «Дивна пригода лiкаря Джекiла i мiстера Гайда» (1886).

Нiчого дивного, що Ллойд Осборн, якому «Острiв Скарбiв» завдячуе своею появою, за прикладом прийомного батька теж став письменником. У спiвавторствi з вiтчимом вiн створив видатнi романи «Несосвiтенний вантаж» (1889) i «Розбитi корабельники» (1892), присвяченi життю британцiв кiнця дев’ятнадцятого столiття.

Робертовi Стiвенсону таки судилося вирушити в далекi мандри. Стан його здоров’я рiзко погiршився, i лiкарi порадили йому змiнити вологий i прохолодний клiмат Шотландii на сухi субтропiки. Звiсно, вiн обрав не Середземномор’я, а один з найвiддаленiших куточкiв свiту – архiпелаг Самоа, розташований у пiвденнiй частинi Тихого океану. У 1890 роцi разом iз родиною Стiвенсон оселився на островi Уполу, однак через чотири роки, сорока чотирьохрiчний письменник помер, так i не закiнчивши свiй останнiй роман «Вiр Гермiстон», який обiцяв стати ще одним шедевром автора.

Роберт Луiс Стiвенсон похований на високому пагорбi острова Уполу. Щодня туди приiздять тисячi туристiв i шанувальникiв його творчостi з усього свiту. З пагорба на десятки миль розлягаеться океанський обшир, який усе життя, наче магнiт, притягував уяву письменника, а на надгробному каменi – рядки з вiрша «Ре

вiем», написаного Стiвенсоном ще в молодi лiта:

Тут мати вiн хотiв свiй дiм,
Сюди з довгих мандрiв вертався моряк
І мисливець iз лiсистих пагорбiв.

Частина перша

Старий пiрат

Роздiл І

Старий морський вовк у готелi «Адмiрал Бенбов»

Сквайр Трелонi, лiкар Лiвсi та iншi джентльмени неодноразово просили мене, аби я в деталях, вiд початку до кiнця переказав iсторiю про Острiв Скарбiв, нiчого не приховуючи, окрiм мiсцезнаходження острова, та й то лише тому, що звiдти ще не вивезли частину скарбу. Зваживши на iхне наполегливе прохання, я вирiшив узяти до рук перо нинi, 17… року, аби поринути в тi часи, коли мiй батько тримав готель «Адмiрал Бенбов», а старий моряк зi шрамом на щоцi зненацька постав на порозi нашого закладу.

Я бачу його перед собою так виразно, наче це трапилося лише вчора. Важко ступаючи, вiн наблизився до дверей готелю. Позаду пхали ручний вiзок зi скринею. То був високий здоровань iз засмаглим, наче смажений горiх, обличчям. Просмолена кiска сторчма стояла над комiрцем його брудного синього каптана. На шкарубких, у саднах руках темнiли бруднi поламанi нiгтi. Поперек щоки тягнувся синьо-багровий рубець вiд удару шаблi. Пам’ятаю, як вiн озирнувся на бухту, насвистуючи щось собi пiд нiс, i раптом загорлав стару моряцьку пiсню, яку згодом ми не раз чули вiд нього:

П’ятнадцятеро чолов’яг на скриню мерця,
Йо-хо-хо, та ще й пляшка рому!

Спiвав вiн високим, хрипким, надтрiснутим голосом, як ото шпиль деренчить на вiтрi.

Вiн постукав у дверi наконечником цiпка, схожим на ганшпуг, i досить брутально зажадав вiд батька склянку рому. Коли ром подали, вiн повiльно смакував його з виглядом знавця, час вiд часу зиркаючи то на бухту, то на нашу вивiску.

– Нiчогенька бухточка, – пробурмотiв вiн нарештi. – І непогане мiсце для таверни. А чи багато тут люду, господарю?

Батько вiдповiв, що, на жаль, зовсiм небагато.

– Пречудово, – зрадiв моряк. – Гарне мiсце, щоб причалити. Гей, хлопче, ану сюди! – гукнув вiн чолов’ягу, що притягнув вiзок. – Пiд’iдь-но ближче й допоможи менi затягти скриню. Я тут зупинюсь ненадовго. Я людина лагiдна, – вiв вiн далi. – Ром, свиняча грудинка, яйця – оце все, що менi треба, та ще оця скеля на додачу, щоб стежити за суднами, що тут проходять. Як мене звати? Немае значення, ви можете називати мене капiтаном. О, я знаю, що вам потрiбно. Ось! – І вiн швиргонув на порiг три чи чотири золотi монети, а потiм додав гордовито, наче справжнiй командор:

– Скажете, коли треба буде доплатити.

І справдi, попри таку собi одiж та грубi манери, вiн мало чим нагадував простого матроса, скорiше його можна було назвати штурманом або шкiпером, що звик командувати й роздавати потиличники.

Чоловiк, який привiз скриню на вiзку, розповiв, що моряк прибув сьогоднi вранцi з поштовим дилiжансом до «Готелю короля Георга», розпитавши там, чи е готелi ближче до моря. Почувши гарнi вiдгуки про наш готель i дiзнавшись, що той стоiть у вiддаленому мiсцi, вiн обрав його саме з тiеi причини. Оце i все, що ми довiдалися про свого постояльця.

Зазвичай вiн був небалакучий. Цiлий день тинявся з пiдзорною трубою берегом бухти або серед скель, щовечора сидiв у кутку iдальнi й цмолив ром iз водою. Здебiльшого вiн навiть не вiдповiдав, коли з ним починали розмову, лише люто зиркав та сопiв, наче фагот. Невдовзi й ми, i нашi вiдвiдувачi перестали звертати на нього увагу й дали йому спокiй. Щодня, повертаючись iз прогулянки, вiн обов’язково запитував, чи не проходив дорогою який-небудь моряк. Спочатку ми думали, що вiн питае так тому, бо шукае собi товариша по чарцi, але невдовзi зрозумiли, що вiн панiчно уникае морякiв. Якщо якийсь моряк берегом прямував до Бристоля й завертав до готелю «Адмiрал Бенбов», капiтан спершу мусив роздивитись його з-за портьери й лише пiсля цього заходив до iдальнi, але завжди в присутностi такого вiдвiдувача був нiмий наче риба. Поведiнка капiтана не оминула моеi уваги, навiть бiльше – я у певний спосiб став його спiльником у тих пересторогах.

Якось вiн вiдвiв мене вбiк i пообiцяв давати першого числа кожного мiсяця по чотири пенси срiблом, якщо я буду «дивитись в два ока, чи не з’явився тут моряк на однiй нозi», i повiдомлю йому негайно, тiльки-но побачу таку людину. Не раз було й таке: першого числа я приходив до нього по грошi, а вiн тiльки сопiв носом i спопеляв мене лютим поглядом. Утiм, зазвичай пiд кiнець тижня вiн, пересердившись, виплачував менi моi чотири пенси i знову наказував «не прогавити моряка на однiй нозi».

Годi й уявити, як цей загадковий моряк мордував мене у жахливих снах. Уночi пiд час шторму, коли вiтер термосив увесь будинок i прибiй ревiв, розбиваючись об скелi, вiн приходив до мене у найвигадливiших формах, у найхимернiших диявольських втiленнях. То з ногою, вiдрiзаною лише по колiно, то з ногою, вiдрiзаною по саме стегно, то у виглядi страхiття на однiй нозi, що стирчала посеред тулуба. Та найжахливiшим кошмаром було бачити, як вiн женеться за мною, перестрибуючи через загорож

й канави. Хай там що, але тi чотири пенси щомiсяця таки дорого менi обходилися.

Однак, хоча в мене волосся iжилось вiд однiеi лише думки про одноногого моряка, самого капiтана я боявся менше, анiж iншi. Бувало, ввечерi вiн випивав рому з водою бiльше, нiж могла витримати його голова, а вiдтак зчиняв гвалт i горланив своi клятi дикi старовиннi моряцькi пiснi, не звертаючи уваги на присутнiх. Часом вiн жадав, щоб усi пили разом iз ним, i змушував переляканих вiдвiдувачiв слухати його розповiдi чи пiдспiвувати йому хором. І тодi стiни нашого будинку здригалися вiд «Йо-хо-хо, та ще й пляшка рому», бо вiдвiдувачi, побоюючись за власне життя, приеднувалися до хору й дерли горлянки, наче недорiзанi, щоб тiльки не прогнiвити його. У своiх нападах шалу капiтан був невгамовним. Вiн то гепав кулаком по столу, вимагаючи тишi, то скаженiв, якщо його про щось питали, то, навпаки, лютiшав, коли в нього не питали нiчого, вбачаючи в цьому неуважнiсть слухачiв до його оповiдi. Вiн не дозволяв нiкому йти з готелю, допоки сам не напивався до нестями, а тодi йшов хитаючись спати.

Та особливо лякали вiдвiдувачiв його розповiдi. Це були дiйсно страшнi оповiдки про вiшальникiв, про шибайголов-вiдчайдухiв, про шторми на морi, про пустелi, про розбоi бiля берегiв iспанських володiнь. Із його слiв виглядало, буцiмто вiн провiв життя серед затятих негiдникiв, якi тiльки коли-небудь плавали у морi. А грубi слiвця, якими обов’язково приправляв своi розповiдi капiтан, лякали постояльцiв не менше, нiж описанi ним лиходiйства.

Мiй батько весь час говорив, що наш готель невдовзi збанкрутуе, бо вiдвiдувачi перестануть до нас ходити, аби не терпiти потiм знущання i не тремтiти вiд страху дорогою додому. Утiм, думаю, перебування в готелi капiтана все ж приносило нам вигоду. Дiйсно, вiдвiдувачi спочатку лякалися, але потiм iз насолодою згадували тi страшнi оповiдки. Це приемно збадьорювало нудну сiльську повсякденнiсть. Серед молодi знайшлись навiть шанувальники капiтана, якi називали його «справжнiсiньким морським вовком» та iншими подiбними прiзвиськами, кажучи, нiби вiн один iз тих людей, що зробили Англiю грозою морiв.

І все ж в одному капiтан, безперечно, мiг стати причиною нашого розорення. Вiн жив у нас тиждень за тижнем, мiсяць за мiсяцем. Тi грошi, що колись дав, вiн давно прожив, а мiй батько не мiг нiяк наполягти на оплатi за проживання. Як тiльки батько натякав про це, капiтан люто сопiв, i бiдолашний татусь перелякано тiкав iз кiмнати. Я бачив, як, отримавши вiдкоша, батько заламував руки, i певен, що пережитi ним хвилювання й побоювання значною мiрою пришвидшили його передчасну смерть.

За весь час перебування у нас капiтан жодного разу не купив щось з одежi, хiба що пару панчiх у рознощика. Криси його капелюха з одного боку обвисли, вiн так i залишив iх, хоча при сильному вiтрi це додавало незручностей. Пам’ятаю, як вiн самотужки латав нагорi у своiй кiмнатi каптан, що вже перетворився на пригорщу дiрок. Вiн нi з ким не листувався, не отримував листiв, нi з ким не розмовляв, окрiм сусiдiв за столом, та й то, коли був збiса п’яний. І нiхто з нас жодного разу не бачив, щоб вiн вiдчиняв свою скриню.

Лише раз йому добряче дали одкоша, правда, вже пiд кiнець, незадовго до смертi мого батька. Лiкар Лiвсi завiтав до нас якось досить пiзно пополуднi, оглянув свого пацiента, пообiдав на запрошення моеi матерi й пiшов униз, до вiтальнi, викурити люльку, чекаючи, поки йому подадуть коня, якого довелося залишити в селi, бо при нашому старому готелi не було стiйла.

Я йшов за ним слiдом i пам’ятаю, як впала менi в око рiзниця мiж занехаяними сiльськими п’яницями та стриманим життерадiсним i приязним лiкарем iз жвавими чорними очима у перуцi, обсипанiй бiлоснiжною пудрою. Та особливо рiзким був контраст мiж лiкарем та нашим брудним постояльцем, який сидiв, розвалившись за столом, i попивав ром. Раптом капiтан хрипким оглушливим голосом загорлав свою улюблену пiсню:

П’ятнадцятеро чолов’яг на скриню мерця,
Йо-хо-хо, та ще й пляшка рому!
Пий! І диявол тебе доведе до кiнця,
Йо-хо-хо, та ще й пляшка рому!

Спочатку я гадав, що «скриня мерця» i е та скриня, що стояла в капiтановiй кiмнатi, i в моiх страшних снах вiн нерiдко приходив до мене разом iз одноногим моряком. Але потiм ми так звикли до цiеi пiснi, що вже не звертали на неi уваги. Цього вечора вона стала новиною лише для лiкаря i, як я помiтив, приемного враження на нього не справила. Вiн сердито подивився на капiтана, потiм завiв розмову зi старим садiвником Тейлором про новий спосiб лiкування ревматизму. А капiтан тим часом розпалився вiд власного спiву й раптом як гепне кулаком по столу, що означало, як ми всi вже знали, – тиша! Усi одразу ж замовкли, лише лiкар Лiвсi й далi добродушно та весело говорив, пихкаючи люлькою. Капiтан грiзно подивився на нього, вдарив кулаком по столу ще раз, потiм подивився ще суворiше i вилаявся:

– Гей ви там, на нижнiй палубi, тихiше!

– Ви до мене звертаетесь, сер? – спитав лiкар.

Грубiян вiдповiв ствердно i знов

вилаявся.

– У такому разi, сер, – спокiйно мовив лiкар, – можу сказати вам лише одне: якщо ви й далi питимете ром, то вже незабаром звiльните свiт вiд одного з найбiльших мерзотникiв.

Капiтан страх як розлютився. Зiрвався на ноги, вихопив свiй складаний матроський нiж i ну розмахувати ним, погрожуючи пришпилити лiкаря до стiни. Але той сидiв абсолютно спокiйно. Трохи повернувшись до капiтана, вiн сказав рiвним i рiшучим голосом, однак так голосно, щоб усi вiдвiдувачi могли розчути:

– Якщо ви негайно не сховаете ножа назад до кишенi, то, присягаюся, вам доведеться мати справу iз судом.

Погляди iхнi схрестилися, наче шпаги у двобоi. Раптом капiтан здався, сховав нiж i сiв на свое мiсце за столом, наче побитий собака.

– А тепер, сер, – вiв далi лiкар, – мушу вас попередити. Коли вже я дiзнався, що в моему оточеннi з’явився такий собi молодчага, то будьте певнi, я не спущу з вас очей. Я ж не тiльки лiкар, а ще й посадова особа, а тому, коли буде на вас бодай одна скарга – хай навiть за грубiсть, схожу на ту, що нинi, – я зможу посприяти вашому виселенню звiдцiля. Затямте собi.

Лiкаревi Лiвсi подали коня, i вiн поiхав геть. А капiтан принишк i тепер поводився вже не так задерикувато.

Роздiл ІІ

Загадкова поява i зникнення Чорного Пса

Невдовзi завдяки однiй загадковiй подii ми позбулися нарештi капiтана, однак не його спадку, як ви самi побачите далi. Була дуже сувора зима iз сильними тривалими морозами та штормами. Стало зрозумiло, що мiй нещасний батько не доживе до весни. Вiн дуже пiдупав, тому господарювати в готелi доводилося нам iз матiр’ю.

Ми були такi заклопотанi, що майже не звертали уваги на нашого неприемного пожильця.

Сталося це рано-вранцi, у сiчнi. Було дуже холодно, i прибережнi кручi видавалися сивими вiд iнею, що танув на очах, стiкаючи струмочками. Сонце щойно зiйшло над вершечками пагорбiв й осяяло море. Капiтан прокинувся ранiше, анiж завжди, i попрямував до бухти. Кортик телiпався у нього на боцi пiд широкими полами старого синього каптана; пiд пахвою вiн тримав мiдну пiдзорну трубу. Зсунувши капелюха на потилицю, вiн широкими кроками мiряв вiдстань до берега, i з його рота вiд важкого подиху раз у раз клубочилася бiла хмарка. Я чув, як вiн сердито вилаявся, зникаючи за великою кручею, пригадавши, напевне, свою нещодавню сутичку з лiкарем Лiвсi.

Мати була нагорi, бiля батька, а я збирав снiданок на стiл до повернення капiтана. Раптом дверi розчахнулися i до iдальнi увiйшов незнайомець. На вигляд вiн видався менi блiдим i хворобливим, на його лiвiй руцi бракувало двох пальцiв. І хоч за поясом у нього стримiв кортик, вигляд вiн мав зовсiм не войовничий. І вдень, i ввечерi я дивився у два ока за всiма моряками як на однiй, так i на двох ногах, i пам’ятаю, що прибулець трохи збентежив мене. У ньому мало що було вiд моряка, але я вiдчував напевне, що вiн – моряк.

Я поцiкавився, що вiн шукае, а вiн сказав, що хотiв би випити рому. Не встиг я принести ром, як вiн вже сидiв за столом i знаком просив пiдiйти ближче. Я завмер iз рушником у руцi.

– Пiдходь ближче, друже, – мовив вiн, – пiдходь ближче.

Я пiдiйшов ближче.

– Цей стiл накрили для штурмана Бiллi? – спитав вiн мене i пiдморгнув.

Я вiдповiв, що не знаю нiякого штурмана Бiллi, i що цей стiл накрито для однiеi особи, яка мешкае в нашому готелi, i цю людину ми називаемо капiтаном.

– Чудово, – промовив вiн, – штурман Бiллi може називати себе капiтаном, це справи не мiняе. У нього шрам на щоцi, а ще вiн дуже приязний, особливо, коли перехилить чарчину. Отакий вiн, штурман Бiллi. Ну гаразд, визнаймо, що у вашого капiтана е шрам на однiй щоцi, скажiмо, якщо ваша ласка, на правiй. Чи не так? Моя правда. Отже, штурман Бiллi перебувае в цьому будинку?

Я вiдповiв, що капiтан пiшов прогулятися.

– А куди вiн пiшов, друже? Якою дорогою?

Коли я вказав на берег i розповiв, якою дорогою i коли повернеться капiтан, а також вiдповiв ще на кiлька питань, незнайомець вигукнув:

– Чудово, штурмана Бiллi мiй вiзит потiшить не менше за питво!

Утiм, вираз на його обличчi при тих словах був аж нiяк не приязним, i я мав пiдстави вважати, що незнайомець помилявся, навiть якщо уявити, нiби вiн казав те саме, що думав. Але я вирiшив, що це мене не обходить, та й не знав власне, як тут правильно вчинити.

Незнайомець уважно стежив за входом i час вiд часу визирав iз кутка, наче кiшка, що пiдстерiгае мишу. Я хотiв було вийти на дорогу, але вiн одразу ж покликав мене назад. Я збирався було не послухати, але вiн так розлютився i загорлав на мене, що я, злякавшись, вiдскочив назад. А тiльки-но я повернувся, вiн знову заговорив зi мною як ранiше – не то улесливо, не то з презирством, поплескав мене по плечу i сказав, що я йому сподобався.

– У мене е син, схожий на тебе, наче викапаний. Вiн – моя радiсть i гордiсть. Але найголовнiше для юнакiв – дисциплiна, друже, дисциплiна. От якби тобi випало поплавати з Бiллi, менi не довелось би гукати тебе двiчi. Бiллi нiколи не повторював двiчi, та й iншi, хто

з ним плавав… а ось, мабуть, i сам старий штурман Бiллi, з пiдзорною трубою пiд пахвою. Ходiмо до кiмнати, друже, сховаемося за дверима, щоб зробити йому сюрприз. Ото старий зрадiе…

Ми повернулися до iдальнi, i незнайомець сховався разом зi мною в кутку за розчахнутими дверима. Я трохи нiяковiв i добряче настрахався, а до того ж незнайомець, як я помiтив, теж, вочевидь, перелякався. Вiн хапався за держак кортика, висмикуючи лезо з пiхов. Увесь час, поки ми стояли за дверима, вiн судомно ковтав слину, нiби в нього щось застрягло в горлянцi. Нарештi до кiмнати ввалився капiтан i, грюкнувши дверима, не роздивляючись навсiбiч, рушив до столу, де було приготовано для нього снiданок.

– Бiллi! – озвався до нього незнайомець, намагаючись, як менi здалося, надати своему голосу бiльше смiливостi та рiшучостi.

Капiтан швидко обернувся й опинився нiс у нiс з нами. З його обличчя миттю злетiла коричнева засмага, навiть нiс набув синюватого вiдтiнку. Вiн скидався на людину, що побачила перед собою примару або самого диявола, або щось ще страшнiше, якщо на свiтi iснуе ще щось страшнiше. Бiгме, тiеi хвилини менi навiть стало шкода його, так вiн одразу постарiв i змарнiв.

– Йди-но сюди, Бiллi! – гукав далi незнайомець. – Невже ти не впiзнав мене? Не пригадуеш свого старого товариша?

Із грудей капiтана вирвався глибокий зойк.

– Чорний Пес! – прохрипiв вiн.

– Звiсно, а хто ж iще? – вiдповiв незнайомець, напевне, реакцiя капiтана додала йому впевненостi. – Чорний Пес прийшов провiдати свого старого штурмана до готелю «Адмiрал Бенбов». Ех, Бiллi, Бiллi, скiльки води спливло вiдтодi, як я позбувся своiх двох кiгтiв! – І пiсля цих слiв вiн показав понiвечену руку.

– Отже, тобi вдалося натрапити на слiд i вiдшукати мене, – пробурчав капiтан. – Ну добре! Ось я перед тобою! Кажи, чого прийшов i що тобi потрiбно.

– Впiзнаю тебе, Бiллi! – вiдповiв Чорний Пес. – Утiм, твоя правда. Я хочу, щоб цей хлопчина подав менi склянку рому. Ми сядемо, якщо твоя ласка, тут i поговоримо щиро й по-приятельськи, як двое давнiх товаришiв.

Коли я принiс ром, вони вже сидiли один навпроти одного за столом, накритим для капiтана. Чорний Пес сидiв ближче до дверей, трохи боком, щоб, як менi здалося, було зручнiше спостерiгати за своiм давнiм товаришем i в разi чого чкурнути. Вiн наказав менi йти геть i лишив дверi вiдчиненими навстiж.

– Щоб нiхто не пiдглядав у замкову шпарину, – пояснив вiн менi.

Я залишив iх удвох i повернувся до стiйки.

Досить довгий час, попри всi моi зусилля, я нiчого не мiг розчути. Спершу вони розмовляли пошепки, потiм розмова зробилася гучнiшою й до мене долинали окремi слова, здебiльшого капiтанова лайка.

– Нi, нi й нi! І годi говорити про це! – заволав вiн. І потiм ще: – Коли вже справа дiйде до зашморгу, то нехай у ньому телiпаються усi, кажу я.

Раптом почулася люта лайка – i гуркiт. Стiл i стiльцi грюкнули об пiдлогу, дзенькнули клинки, i пролунав чийсь стогiн. Потому я побачив Чорного Пса, що рятувався втечею вiд капiтана. Обидва вони тримали видобутi з пiхов кортики, а в Чорного Пса з лiвого плеча текла кров. Саме бiля вхiдних дверей капiтан замахнувся на нього кортиком i, мабуть, розтяв би його навпiл, коли б не завадила наша велика вивiска. Ви можете i нинi побачити на нiй вищерблення в нижньому кутi.

Цим ударом закiнчилася бiйка.

Вискочивши на дорогу, Чорний Пес, незважаючи на поранення, дременув так швидко, що за хвилину вже був за пагорбом. А капiтан стояв i дивився, наче зацiпенiв, на вивiску. Потiм вiн провiв кiлька разiв долонею по очах i повернувся до кiмнати.

– Джиме, – наказав вiн, – рому!

Вiн трохи похитнувся при цих словах i сперся однiею рукою об стiну.

– Ви пораненi? – спитав я.

– Рому! – повторив вiн. – Менi треба забиратися звiдси! Рому! Рому!

Я побiг за ромом, але мене так приголомшив цей випадок, що я розбив склянку i пролив ром. У iдальнi щось гримнуло – наче впало щось важке. Я побiг туди i побачив капiтана, що випростався на весь свiй величезний зрiст на пiдлозi. Тiеi ж митi згори прибiгла моя мати, налякана галасом i бiйкою. Удвох ми пiдвели капiтанову голову. Вiн дихав гучно i важко. Очi його були заплющенi, а обличчя розпашiло.

– Боже ж мiй, Господи! – бiдкалася мати. – Що ж за прокляття нависло над нашою оселею. І бiдний батько твiй лежить геть хворий.

Ми й гадки не мали, як допомогти капiтановi, i були впевненi, що вiн отримав смертельну рану в бiйцi з незнайомцем. Я принiс рому i спробував влити йому до рота, але зуби його були мiцно зцiпленi й щелепи стиснутi, наче залiзнi.

На наше щастя, у дверях з’явився лiкар Лiвсi, що саме прибув оглянути мого батька.

– Лiкарю! – звернулися ми до нього. – Кажiть, що робити? Куди його поранили?

– Поранили? – перепитав лiкар. – Де там, вiн поранений не бiльше за нас iз вами. Грець його побив, а я ж попереджав! Тепер, мiсiс Гокiнс, йдiть-но нагору до свого чоловiка, i нiчого не розповiдайте йому про те, що трапилось. А я зроблю все необхiдне, щоб урятувати нiкому не потрiбне життя ц

ого поганця. Хай Джим принесе менi мидницю.

Коли я принiс мидницю, лiкар уже засукав один капiтанiв рукав й оголив його величезну жилаву руку, рясно вкриту татуюваннями. Написи: «Хай щастить», «Попутного вiтру», «Хай здiйсниться бажання Бiллi Бонса», – були виведенi дуже чiтко i красиво на руцi вище лiктя, а над ними бiля плеча красувалося намальоване, як на мене дуже виразно, зображення шибеницi з вiшальником, що метляеться в зашморгу.

– Пророчий малюнок, – пробуркотiв лiкар, тицьнувши пальцем у зображення шибеницi. – А тепер, мiстере Бiллi Бонс, якщо i справдi так вас звуть-величають, подивимось, якого кольору ваша кров. Ти не боiшся кровi, Джиме? – звернувся вiн до мене.

– Нi, сер, – вiдповiв я.

– Чудово. Тодi тримай мидницю.

Вiн узяв ланцет i розiтнув вену. Довелося випустити чимало кровi, перш нiж капiтан розплющив очi й обвiв кiмнату тьмяним поглядом. Спочатку вiн упiзнав лiкаря i насупився, потiм побачив мене й трохи заспокоiвся. Раптом його обличчя знову налилося кров’ю i вiн спробував пiдвестися з криком:

– Де Чорний Пес?

– Тут немае нiякого Чорного Пса, – вiдповiв лiкар, – тiльки з вами трапилося лихо. Ви пили дуже багато рому, i вас грець побив, про що я попереджав. І менi всупереч моiй волi довелося допомагати вам вибиратися з могили. А тепер, мiстере Бонс…

– Мене звуть не Бонс, – урвав його капiтан.

– Байдуже, – вiдповiв лiкар. – Це iм’я одного морського розбiйника, якого я знаю, i я називаю вас так для зручностi. Ось що я маю вам сказати: одна склянка рому не зашкодить вам, але якщо ви вип’ете одну, за нею пiде друга, а далi третя. Присягаюсь, якщо ви не припините пити, то помрете. Розумiете? Помрете i пiдете в приготовану для вас мiсцинку на тому свiтi, про яку мовиться в Бiблii. А тепер спробуйте пiдвестися. Я допоможу вам дiстатися до лiжка.

Ми насилу дотягли капiтана нагору й вклали в лiжко. Голова його знесилено впала на подушку, начебто вiн знепритомнiв.

– Отож запам’ятайте гарненько, – сказав йому лiкар. – Я кажу вам щиро й вiдверто: ром для вас – це смерть.

Із цими словами вiн узяв мене попiд руку i рушив до мого батька.

– Це пусте, – завважив вiн, зачинивши за нами дверi. – Я випустив iз нього чимало кровi, тож десь iз тиждень вiн спокiйненько пролежить у лiжку. Це краще для нього i для вас. Але другий грець може скiнчитися для нього смертю.

Роздiл ІІІ

Чорна мiтка

Перед полуднем я принiс капiтану прохолодне питво та лiки. Вiн лежав нерухомо в тiй же позi, в якiй ми його залишили, тiльки трохи вище, i видавався слабким i водночас збудженим.

– Джиме, – мовив вiн. – Тiльки ти тут славний хлопчина. Я завжди добре ставився до тебе i давав щомiсяця по чотири пенси срiблом. Ти бачиш, дорогенький, як менi гидко. Нiхто про мене не дбае. Будь ласка, Джиме, принеси менi кухлик рому. Добре, милий друже?

– Лiкар… – почав був я.

Але вiн злостиво, хоч i слабким голосом, взявся лаяти лiкаря.

– Усi лiкарi – телепнi! – заявив вiн. – Багато вiн знае про морякiв, аякже! Я бував у таких мiсцях, де спека, як у котлi з гарячою смолою, де люди мруть, наче мухи, вiд корчiв, де земля, наче море, хилитаеться вiд землетрусiв. Чи багато знае ваш лiкар про такi краiни? І я лишився живим тiльки завдяки рому: вiн замiнив менi i iжу, i питво, i дружину, i дiтей. Якщо я зараз не ковтну рому, то перетворюсь на старе, негодяще судно, викинуте на берег. Моя кров тодi впаде на тебе, Джиме, i на цього бовдура, лiкаря. – Вiн знову обклав лiкаря чортами, а потiм благально мовив: – Подивись, Джиме, як тремтять моi пальцi. Я не можу стиснути iх у кулак. Я ж не випив i краплi рому за весь день. Кажу тобi, цей лiкар – йолоп! Якщо я не вип’ю рому, Джиме, то менi ввижатимуться страхiття, менi вже привидiлося дещо. Я бачив старого Флiнта он там, у кутку, бачив чiтко, як живого. Якщо я ще раз побачу всi цi жахiття, то на мене чекають каiновi муки. Лiкар сам казав, що одна склянка рому не зашкодить менi. Я дам тобi золоту гiнею, Джиме, тiльки за один кухлик рому.

Вiн вимагав усе наполегливiше, i я перелякався, щоб його голосу не почув мiй батько, якому ставало дедалi гiрше, тому вiн потребував спокою. До того ж мене заспокоiли слова лiкаря, про якi нагадав капiтан, й образила згадка про грошi.

– Менi вашi грошi не потрiбнi, – вiдповiв я. – Заплатiть лише те, що ви виннi моему батьковi. Я принесу вам склянку рому, але тiльки одну, не бiльше.

Я принiс рому, i капiтан видудлив його.

– Ого! – гукнув вiн. – Тепер менi стало краще, значно краще! Чи не казав лiкар, скiльки часу я нудитимусь у цьому старезному лiжку?

– Тиждень, не менше, – вiдповiв я.

– Стонадцять чортiв! – захвилювався вiн. – Аж тиждень! Я не можу лежати так довго. Вони встигнуть надiслати менi чорну мiтку. Ця погань вже пронюхала, де я. Не спромоглися зберегти свое, тепер ганяються за чужим. Чи гiдне це морякiв, хочу знати? Та я бувалий в бувальцях, мене не одуриш. Нiколи не витрачав грошi марно i не маю бажання витрачати. Я зумiю обдурити цих поганцiв i не боюсь iх. Упораюсь iз ними, каж

тобi, любий друже.

Із цими словами вiн насилу сiв на лiжку й вхопився за мое плече з такою силою, що я мало не скрикнув. Важко, як мертвий вантаж, опустив вiн ноги на пiдлогу. Його погрози мало вiдповiдали тому слабкому голосу, яким вимовлялися. Йому ледве вистачило сил звестися на ноги, i вiн знову сiв на край лiжка, важко дихаючи.

– Ваш лiкар доведе мене до скону, – прошепотiв вiн. – У вухах дзвенить. Поклади мене знову.

Та я не встиг йому допомогти, i вiн упав горiчерева. Деякий час вiн лежав мовчки, потiм спитав:

– Джиме, ти бачив сьогоднi того моряка?

– Чорного Пса? – спитав я.

– Так, Чорного Пса, – вiдповiв вiн. – Вiн погана людина, але той, хто послав його сюди, ще гiрший. Тепер слухай. Якщо менi не поталанить вибратися звiдси, то пам’ятай, що iм потрiбна моя скриня. Тодi сiдай на коня – ти ж можеш це зробити – i мчи щодуху… Менi вже байдуже! Бiжи до цього телепня, лiкаря, i скажи йому, щоб вiн збирав якомога бiльше людей, посадовцiв i ще там кого, i перехоплював тут, у готелi, усю ватагу старого Флiнта, усiх до одного, скiльки ще лишилося. Я був першим штурманом у старого Флiнта. І тiльки я знаю мiсце. Вiн сам сказав менi про це у Саваннi на смертному одрi, як тепер ось я. Але ти нiчого не роби, Джиме, поки вони не надiшлють менi чорноi мiтки або поки ти не побачиш знову Чорного Пса чи моряка з однiею ногою, – цього останнього особливо.

– Та що це за чорна мiтка, капiтане? – спитав я.

– Це щось на кшталт виклику, дорогенький. Я розповiм тобi, коли вони надiшлють. Ти тiльки дивись у два ока, Джиме, i клянуся, що я подiлю все з тобою порiвну.

Вiн марив, i голос його все слабшав. Я дав йому лiки, i вiн випив iх покiрно, наче дитя, зi словами:

– Якщо якомусь моряковi й потрiбнi зараз лiки, так це менi.

Невдовзi вiн поринув у важке забуття, i я пiшов геть. Не знаю, як би я вчинив, якби все йшло так, як повинно йти. Напевно, я розповiв би про все лiкаревi, бо страх як боявся, що капiтан згодом пожалкуе про власну щирiсть i спробуе мене здихатись. Обставини склалися iнакше – ввечерi раптом помер мiй батько, i я забув про все. Я настiльки поринув у прiрву власного горя, вiдвiдин сусiдiв, похорону та хатнiх клопотiв, що не мав часу не те що думати про капiтана, а навiть згадувати про нього.

Наступного ранку капiтан зiйшов униз i пообiдав як зазвичай. Їв вiн мало, але багато пив. Я думаю, вiн випив рому навiть бiльше, нiж пив завжди, бо сам хазяйнував бiля стiйки, та ще й сердито сопiв, тож нiхто не насмiлився йому завадити. У нiч перед похороном вiн був п’яний, як i завжди. Огидно було чути його жахливi спiви в будинку, де лежав небiжчик. Та, попри слабкiсть капiтана, ми все ж побоювалися його, i знали, що лiкаря викликали до хворого за кiлька миль, тому пiсля смертi батька вiн жодного разу не проiздив поблизу нашого будинку. Я вже казав, що капiтан був слабким, навiть бiльше: сили до нього, здавалося, не поверталися, а щомитi полишали. Вiн важко йшов сходами нагору, похитуючись пiдходив до стiйки, iнодi вистромляв носа у дверi – подихати морським повiтрям, при цьому вiн так хапався за стiну й важко дихав, наче видирався на високу гору. Вiн бiльше не розмовляв зi мною i, певно, забув про свою нещодавню вiдвертiсть.

За вдачею вiн став ще бiльше дратiвливим i багато гарячкував, попри свою слабкiсть. У нього з’явилася гидка звичка, коли вiн впивався: з пiхов витягати кортик i класти перед собою на стiл. Утiм, на вiдвiдувачiв вiн не звертав уваги i здавався неуважним та зануреним у власнi думки. Якось навiть, на наш превеликий подив, вiн почав насвистувати якусь сiльську пiсеньку про кохання, яку пам’ятав, мабуть, з молодих лiт, коли ще не став моряком.

Другого дня пiсля батькового похорону, близько третьоi години пополуднi, я вийшов надвiр i зупинився на порозi, заглиблений у похмурi думки. День теж видався похмурим, холодним i туманним.

Раптом я помiтив людину, що повiльно йшла дорогою. Вочевидь, це був слiпий, бо вiн стукав перед собою цiпком i над очима в нього висiв зелений дашок. Закутаний у старий дiрявий матроський плащ iз каптуром, вiн здавався зiгнутим вiд старостi чи хвороби. Нiколи за все життя я не бачив бiльш вiдразливого та негарного обличчя. Зупинившись перед готелем, вiн голосно i протяжно, наче звертався в пустку, промовив:

– Чи не пiдкаже яка-небудь добра людина бiдному слiпому, що втратив зiр, вiдважно захищаючи нашу вiтчизну – Англiю, де i в якiй мiсцинi я зараз перебуваю?

– Бiля готелю «Адмiрал Бенбов», у бухтi Чорного Пагорба, чоловiче добрий, – вiдповiв я.

– Я чую чийсь молодий голос, – проказав слiпий. – Чи не подасте ви, мiй добрий молодий друже, руку, щоб провести мене в будинок?

Я простяг йому руку, i ця жахлива iстота з невидющими очима та спiвучим голосом вчепилася в неi, наче обценьками. Я так злякався, що хотiв було вирвати руку, але слiпий одразу ж смикнув мене до себе.

– А тепер, хлопче, – сказав вiн, – проведи мене до капiтана.

– Сер, – заперечив я, – не можу, слово честi, не можу.

– Ого! – засмiяв

я вiн. – От воно як. Веди мене хутко, або я зламаю тобi руку! – І вiн так мiцно стиснув мою руку, що я заволав вiд болю.

– Сер, – заговорив я знову, – адже я не за себе боюсь, а за вас. Капiтан тепер дуже змiнився. Вiн навiть за стiл сiдае, вийнявши кортик iз пiхов. Інший джентльмен…

– Веди й не базiкай! – урвав моi пояснення слiпий.

Я нiколи не чув такого лютого, рiзкого й огидного голосу, що налякав мене навiть бiльше, нiж погроза зламати руку. Я пiдкорився й повiв слiпого прямiсiнько до iдальнi, де сидiв хворий i п’яний капiтан. Слiпий вчепився в мене своею залiзною рукою i з такою силою спирався, що я ледь рухався пiд тим тягарем.

– Веди мене прямiсiнько до нього i, тiльки-но ми зайдемо всередину, кричи: «Бiллi, ось ваш старий друг!» Коли не послухаешся, то я ось що зроблю.

І вiн так сильно стиснув мою руку, що я мало не зомлiв. Нажаханий слiпим, я забув про свiй страх перед капiтаном i, вiдчинивши дверi до iдальнi, загорлав тремтливим голосом те, що менi наказали.

Сердешний капiтан поглянув на нас, i весь хмiль вилетiв iз його голови. На обличчi в нього з’явився навiть не переляк, а пекучий бiль. Вiн хотiв було пiдвестися, але, мабуть, йому забракло сил.

– Нiчого, Бiллi, не хвилюйся, сиди, де сидиш. Хоч я не бачу, але я чую все пречудово. Справа передусiм. Дай-но свою праву руку. А ти, хлопче, вiзьми його руку за зап’ясток i пiднеси до моеi правоi руки.

Ми обидва скорилися вимозi слiпого, i я бачив, як вiн переклав щось зi своеi правоi руки, у якiй тримав цiпок, до долонi капiтана, i той одразу ж стиснув те в кулацi.

– Ну тепер справу зроблено! – сказав слiпий.

Вiн одразу ж випустив мою руку i з неймовiрною вправнiстю вискочив з iдальнi. Я не встиг ще й поворухнутися, а вже почув, як по дорозi вiддаляеться стукiт його цiпка.

Ми ще досi не оговталися. Нарештi я випустив капiтанову руку, яку досi тримав, i вiн подивився на те, що стискав у долонi.

– О десятiй! – гукнув вiн. – Ще маю шiсть годин! Тож використаймо iх!

Вiн скочив на ноги, але одразу ж похитнувся, схопився рукою за горло i, видавши якийсь дивний звук, гепнувся на пiдлогу долiлиць.

Я кинувся до нього, кличучи на допомогу матiр. Але поспiшати не було чого: капiтан помер вiд апоплексичного удару. Дивно, тiльки-но побачив, що вiн мертвий, я гiрко заплакав, хоча зовсiм не любив його i тiльки зрiдка жалiв. Але це була друга смерть на моiх очах, i рана вiд втрати батька досi не загоiлася.

Роздiл IV

Матроська скриня

Не гаючи часу, я коротко розповiв матерi про все, що знав i що, мабуть, мав розповiсти iй значно ранiше. Ми розумiли, що потрапили в дуже скрутне й небезпечне становище. Частина капiтанових грошей (звiсно, якщо вони в нього були), безперечно, заради справедливостi, мала б належати нам. Але капiтановi товаришi, такi як Чорний Пес i слiпий жебрак, навряд чи погодились би сплатити борги небiжчика зi своеi здобичi. Я не мiг виконати капiтанiв наказ i скакати верхи до лiкаря Лiвсi, покинувши свою матiр саму й без захисту. Утiм, i подальше перебування в будинку ставало для нас нестерпним: ми здригалися вiд кожного звуку, вiд трiскоту вуглин у камiнi на кухнi, вiд цокання годинника. Нам здавалося, нiби десь поряд чутно чиiсь обережнi кроки.

Розпластане на пiдлозi тiло капiтана i думка про те, що огидний слiпий жебрак тиняеться десь поряд i щохвилини може повернутися, жахали мене так, що волосся ставало сторчма. Треба було якнайшвидше щось робити, i ми вирiшили, що найкраще йти по допомогу до сусiднього сiльця. Сказано – зроблено. За одну мить ми, як були, простоволосi, вискочили на вулицю й побiгли крiзь холодну iмлу й густi сутiнки.

Того сiльця вiд нас не було видно, але воно лежало неподалiк, у сусiднiй бухтi, i – що найбiльше мене тiшило – у напрямку, протилежному вiд того, звiдки прийшов i куди повернувся слiпий жебрак. Ми бiгли недовго, хоча iнодi зупинялися й прислухалися. Але нiчого пiдозрiлого не чули, окрiм тихого плюскоту води та каркання ворон у лiсi.

Люди вже запалювали вогнi, коли ми дiсталися до села, i я нiколи не забуду, як заспокоiло мене те жовте свiтло з вiкон i дверей. Однак допомоги тут ми нi вiд кого не отримали, i жоден чоловiк, на превеликий сором, не наважився повернутися з нами до готелю «Адмiрал Бенбов».

Даремно ми iх вмовляли: чоловiки, жiнки, дiти – усi, нажаханi, тулилися бiля власних осель. Ім’я капiтана Флiнта, зовсiм незнайоме менi, тут було добре вiдоме й викликало невимовний жах. Дехто з тих, хто працював на полi, по той бiк вiд готелю, пригадали, що бачили на дорозi якихось пiдозрiлих людей, i прийняли iх за контрабандистiв, бо тi дуже вже швидко щезли з очей. Хтось навiть бачив невеличке судно у бухтi, що мала назву Кiттова Дiра. Усi вони так боялися капiтана, що навiть згадка про його друзяк змушували iх зацiпенiти на мiсцi вiд страху. Насамкiнець кiлька смiливцiв погодилися поiхати до лiкаря Лiвсi, який жив на протилежному боцi, але нiхто не виявив бажання допомогти нам захистити готель.

Кажуть, що боягузтво передаеться, наче зараза.

Однак воно часом спонукае до вiдчайдушних вчинкiв. Вислухавши всiх, моя мати раптом заявила, що не хоче залишати без гроша свого сина, сироту.

– Якщо нiхто з вас не наважуеться йти з нами, – сказала вона, – ми з Джимом пiдемо самi! І повернемося назад тим самим шляхом! Дякую вам красно, чоловiки з душею курчати! Хай навiть цiною власного життя, але ми вiдiмкнемо ту скриню! Я буду щиро вдячна вам, мiсiс Крослi, якщо дозволите взяти вашу торбину, щоб покласти туди грошi, що належать нам за законом.

Я сказав, що пiду з матiр’ю. Усi завзято нас вiдмовляли, називаючи наше рiшення дурiстю, однак жоден iз чоловiкiв не наважився пiти з нами. Допомога iхня обмежилася тим, що вони дали менi про всяк випадок заряджений пiстолет й обiцяли тримати для нас напоготовi сiдланих коней, якщо нам доведеться рятуватися втечею, а один молодик зголосився поiхати до лiкаря за збройною допомогою.

Серце мое скажено калатало, коли ми з вiдчайдушною смiливiстю поверталися додому.

Червонуватий повний мiсяць з’явився з-за пелени туману на обрii. Це змусило нас поквапитись, бо ми боялися, що скоро буде свiтло, наче вдень, i нас помiтять на зворотному шляху. Ми, крадучись, обережно просувалися вздовж загорожi та не помiтили i не почули нiчого такого, що налякало б нас ще бiльше. Нарештi ми опинилися за дверима готелю, i з серця наче камiнь упав.

Я швидко замкнув дверi на засув, i ми зупинилися на мить, аби вiддихатися. Ми стояли в темрявi, самiсiнькi в порожньому будинку з мерцем. Тодi мати взяла зi стiйки свiчку, запалила ii, i ми, тримаючись за руки, пiшли до iдальнi.

Мрець лежав так само, як ми його залишили, – на спинi, з розплющеними очима i випростаною рукою.

– Позачиняй вiконницi, Джиме, – прошепотiла мати. – А то раптом вони надумають пiдглядати за нами знадвору. А тепер, – сказала вона, коли я все позачиняв, – нам треба знайти ключ вiд скринi. Але хто з нас наважиться доторкнутися до небiжчика, – додала вона i зiтхнула.

Я нахилився до капiтанового тiла. На пiдлозi бiля його випростаноi руки лежало вирiзане з паперу кружальце, зачорнене з одного боку. Я не мав сумнiву щодо того, що це i була «чорна мiтка». Взявши ii у руку, я побачив на iншому боцi написанi чiтким i гарним почерком слова: «Час до десятоi вечора».

– О десятiй, мамо! – вигукнув я, i тiеi ж митi пролунав дзвiн наших старих дзигарiв.

Несподiваний звук змусив нас здригнутися, але, на наше щастя, годинник пробив лише шосту.

– Нумо, Джиме, шукай ключ! – пiдганяла мати.

Я обшукав кишенi капiтана. Кiлька дрiбних монет, наперсток, нитки, товста голка, розпакований згорток листкового тютюну, нiж з кривою ручкою, кишеньковий компас, трут iз кресалом – ось i все, що я там знайшов. Я вже втратив надiю вiдшукати ключ, коли мати сказала:

– Може, вiн у нього на шиi.

Притлумлюючи вiдразу, я розiрвав комiрець капiтановоi сорочки. І справдi, на просмоленому шнурку, який я швидко перерiзав знайденим у кишенi ножем, висiв ключ.

Зрадiлi знахiдцi, ми, не гаючи часу, поспiшили нагору до маленькоi кiмнати, де жив капiтан, i де вiд дня його приiзду стояла скриня.

На око вона нiчим не вiдрiзнялася вiд звичайних матроських скринь. На вiку стояла випалена розпеченим залiзом лiтера Б. Кутики в неi були добряче оббитi й подряпанi вiд тривалого ужитку.

– Дай-но менi ключ, – сказала мати.

Хоч замок був i тугий, вона швидко вiдiмкнула скриню й пiдняла вiко.

Зсередини на нас вiйнуло рiзким запахом тютюну й дьогтю. Зверху лежала нова, старанно вичищена i спакована пара одягу, що ii, за словами матерi, жодного разу не вдягали. Пiд убранням лежали рiзнi речi: квадрант, бляшаний кухлик, кiлька пачок тютюну, два чудовi пiстолi, зливок щирого срiбла, старий iспанський годинник i ще кiлька не дуже цiнних дрiбничок, здебiльшого iноземного виробництва, два компаси у мiднiй оправi й п’ять чи шiсть дивних мушель iз Вест-Індii. Я часто думав потiм, чому капiтан тягав iз собою цi мушлi у своiх небезпечних розбiйницьких мандрах.

Нiчого цiнного, окрiм зливка срiбла й кiлькох дрiбничок, ми не знайшли. На самому днi лежав полинялий вiд часу i солоноi води старий морський плащ. Мати похапцем вiдкинула його в бiк, i ми побачили останнi речi, що лежали в скринi: оправлений у церату згорток, схоже, якийсь папiрець i полотняний мiшечок iз золотими монетами.

– Я покажу цим негiдникам, що я чесна жiнка, – пробуркотiла мати. – Я вiзьму тiльки те, що нам вiн був винен, i жодного фартинга бiльше. Тримай сумку мiсiс Крослi.

І вона взялася вiдраховувати грошi з мiшка капiтана в сумку, яку я тримав.

Рахувала вона дуже повiльно, докладаючи чимало зусиль, бо монети були тут найрiзноманiтнiшi – дублони, луiдори, гiнеi, пiастри – i безладно перемiшанi. Гiней було найменше, а моя мати лише гiнеi й умiла лiчити.

У самий розпал перераховування я раптом схопив матiр за руку, бо почув у тихому морозному повiтрi звук, вiд якого в мене кров у жилах похолола, – легке стукання цiпка слiпого по мерзлiй дорозi. Ми затамували подих. Стукання чулося все ближче

i ближче. Потiм пролунав стук цiпка у дверi, хтось смикнув дверi знадвору, маючи намiр увiйти, i засув затрiщав. Далi все затихло i надворi стало так само тихо, як i всерединi. Потiм знов почулося стукотiння цiпка.

На нашу невимовну радiсть, стукотiння тепер повiльно вiддалялося i, нарештi, завмерло вдалинi.

– Мамо, – прошепотiв я, – бери грошi й тiкаемо мерщiй.

Я був певен, що замкнутi зсередини дверi видалися слiпому пiдозрiлими, i вiн пiшов лише для того, щоб покликати решту банди.

Добре, що я завбачливо замкнув дверi на засув! Моiх радощiв не зрозумiе хiба що той, хто не бачив того жахливого слiпого.

Утiм, моя мати, попри весь свiй страх, нiяк не погоджувалася взяти бiльше вiд того, що збиралася, i водночас не хотiла взяти й менше.

– Ще нема навiть сьомоi години, – проговорила вона, – отже, ми встигнемо вiдрахувати потрiбне.

Деякий час вона сперечалася зi мною, аж раптом iз верхiвки пагорба почувся тихий свист. Цього нам обом вистачило через край.

– Я вiзьму лише те, що встигла вiдрахувати, – мовила мати пiдводячись.

– А я прихоплю ще й це для рiвного рахунку, – додав я, забираючи згорток у цератi.

За мить ми вже бiгли вниз сходами, полишивши свiчку бiля порожньоi скринi, i вискочили надвiр. Не можна було гаяти анi хвилинки. Туман швидко розвiявся, i мiсяць свiтив уже високо в небi. Лише в улоговинi та бiля дверей готелю висiв тонкий iмлистий серпанок, що приховував нашу втечу. На пiвдорозi до сусiднього села ми обов’язково мали втрапити в смугу мiсячного сяйва. До того ж десь вдалинi вже чулися кроки. Ми озирнулися й побачили блимаюче свiтло, що швидко наближалося, – вочевидь, хтось iз розбiйникiв нiс лiхтар.

– Любий мiй, – простогнала мати, – бери грошi й тiкай. Менi зле!

«Нам обом кiнець», – подумав я. О, як я тiеi митi сипав прокльонами на боягузтво наших сусiдiв i з осудом згадував чеснiсть i жадiбнiсть матерi, ii тодiшню вiдчайдушнiсть i теперiшню слабкiсть.

На щастя, на шляху нам трапився мiсток. Я допомiг матерi, що вже ледь трималася на ногах, спуститися до струмка.

Раптом вона знепритомнiла i повисла в мене на руках. Не знаю, звiдки в мене взялися сили, але менi вдалося затягти ii (боюся, не надто нiжно) пiд мiсток, наскiльки це можливо, бо вiн був дуже низеньким, i пiд ним можна було тiльки проповзти. Тож ми так-сяк сховалися зовсiм поряд з нашим готелем.

Роздiл V

Кiнець слiпого

Моя цiкавiсть виявилася сильнiшою за страх, i я виповз з-пiд мiстка у виярок, де сховався за кущем дроку. Я добре бачив дорогу перед нашим будинком.

Тiльки-но я вмостився у своему пунктi спостереження, як побачив, що вороги наближаються. Їх було семеро чи восьмеро, i вони йшли швидко, iхнi кроки гучно вiдлунювали по дорозi. Попереду йшов чоловiк iз лiхтарем, а за ним трое в шеренгу, тримаючись за руки. Попри туман, я таки впiзнав слiпого жебрака, що йшов посерединi. І справдi, за мить я виразно чув його голос.

– Ламайте дверi! – загорлав вiн.

– Зараз, зараз! – вiдповiли разом кiлька голосiв.

Вони кинулися до будинку, а разом iз ними i чоловiк з лiхтарем. Я бачив, що вони зупинилися i про щось тихо перемовляються мiж собою, наче здивованi тим, що дверi виявилися не замкненi. Сум’яття тривало недовго, i слiпий знов вже кидав навсiбiч накази лунким та гучним голосом, у якому вчувалося нетерпiння й лють.

– Та заходьте вже! – заволав вiн, лютуючи через iхне зволiкання.

Четверо чи п’ятеро забiгли в будинок, решта двое лишилися на дорозi разом зi слiпим. За кiлька хвилин почувся здивований зойк i чийсь голос гукнув зсередини:

– Бiллi помер!

Слiпий вилаявся.

– Обшукайте його ви, нероби! – командував вiн. – Решта бiжiть нагору i несiть скриню!

Я чув, як рипiли пiд iхнiми важкими кроками сходинки наших старих сходiв, i менi здавалося, що здригаеться увесь будинок. Знову почулися здивованi зойки. Вiкно в кiмнатi капiтана розчахнулося, дзеленькнуло розбите скло, i з вiкна у смугу мiсячного сяйва висунувся до пояса чоловiк, гукаючи слiпому на дорозi:

– П’ю, тут вже встигли похазяйнувати до нас! Хтось вiдiмкнув скриню i перерив ii зверху донизу.

– А це на мiсцi? – проревiв П’ю.

– Грошi тут.

– До бiса грошi! Я кажу про папери Флiнта!

– Ми нiде iх не знайшли.

– Гей ви, там, унизу! Обшукайте Бiллi, – знай загорлав слiпий.

Один з тих, хто лишився внизу бiля тiла капiтана, з’явився у дверях готелю i сказав:

– Бiллi ми обшукали з нiг до голови, але нiчого не знайшли.

– Це зробили власники готелю! Мабуть, той хлопчина! Хотiв би я вирвати йому очi, – лютував слiпий П’ю. – Вони щойно були тут, це вони замкнулися на засув, коли я хотiв був вiдчинити дверi. Шукайте гарненько, хлопцi, i ви iх знайдете.

– Авжеж, це вони! Вони навiть свiчку тут не загасили! – сказав чолов’яга, що висунувся з вiкна.

– Шукайте, шукайте iх гарненько! Перевернiть увесь дiм! – кричав П’ю, грюкаючи цiпком об землю.

У готелi зчинився гвалт i стояв такий гармидер, що навiть по скелях пiшла луна. Гупали кроки, грюкали дверi, падали меблi. Нарештi р

збiйники один за одним вийшли надвiр i повiдомили, що нiчого не знайшли.

Здаля почувся свист, той самий, який так налякав мене i мою матiр, коли ми рахували капiтановi грошi. Свист пролунав двiчi. Ранiше я гадав, що цим свистом слiпий подавав сигнал своiм поплiчникам, але тепер я здогадався, що це був сигнал iз боку сiльця, який попереджав розбiйникiв про наближення небезпеки.

– Це знову Дерк, – мовив вiн. – Двiчi! Час вшиватися звiдси, друзяки!

– Вшиватися? Та ви ж боягузи! – закричав П’ю. – Дерк – йолоп i страхопуд, годi звертати на нього увагу. Вони мають бути десь тут, поряд, й не могли далеко вiдiйти. І тепер у наших руках. Шукайте iх швидше, собаки! От бiсовi душi! Якби ж я мав очi!

Заклик спрацював. Двое розбiйникiв кинулися обшукувати дошки й рiзний непотрiб бiля готелю, але робили це, як менi здалося, неохоче, думаючи, вочевидь, про наближення небезпеки. Решта нерiшуче стояли посеред дороги.

– Дурнеча! У вас в руках тисячi, а ви зволiкаете. Ви можете стати багачами, наче королi, якщо знайдете це. Воно напевне тут, а ви стоiте, вуха розвiсивши. Жоден iз вас не наважився пiти говорити з Бiллi i дати йому чорну мiтку, i тiльки я, слiпий, пiшов до нього. Я не збираюся втрачати через вас свое щастя, лишатися жебраком i старцювати, коли мiг би iздити в каретi! Якби ви мали смiливiсть, хоча б як у довгоносика, що залiз у галети, ви б не полишили справу i знайшли б iх!

– Хай iм грець, П’ю! Дублони ж нам дiсталися! – пробуркотiв один.

– Вони, мабуть, десь приховали ту штуку, – сказав другий. – Бери дублони, П’ю, i годi казитися.

П’ю i справдi наче сказився. Вiн не на жарт розлютився вiд тих слiв i взявся дубасити цiпком навсiбiч, i декому з його поплiчникiв таки перепало на горiхи. Але й вони не лишилися в боргу: поливали слiпого добiрною лайкою i марно намагалися вихопити в нього з рук цiпок.

Ця сварка стала для нас порятунком.

У самий ii розпал iз пагорбiв, вiд сiльця, долинуло тупотiння коней. Тiеi ж митi прогримiв пострiл iз пiстоля й зблиснув вогник бiля загорожi. Вочевидь, це був сигнал, що попереджав про наближення небезпеки. Розбiйники кинулися навтiкача: хто до моря берегом бухти, хто навперейми через пагорби. За пiвхвилини з усiеi зграi лишився сам П’ю. Вони полишили його самого – чи то забули про нього у панiцi, чи то навмисне, щоб помститися за лайку i побиття, – не скажу. Залишившись сам, вiн люто гамселив цiпком по дорозi, гукаючи на допомогу своiх поплiчникiв. Нарештi вiн остаточно втратив дорогу i побiг до села. Вiн промчав за кiлька крокiв вiд мене, волаючи:

– Джонi, Чорний Пес, Дерк… – Вiн вигукував й iншi iмена. – Хiба ви полишите старого П’ю напризволяще? Побратими, не полишайте слiпого!

З вершини пагорба долинуло тупотiння коней. У мiсячному сяйвi з темряви виринули четверо чи п’ятеро вершникiв i чимдуж помчали з гори.

Тодi П’ю, усвiдомивши свою помилку, заволав, як навiжений, i побiг назад, але впав у рiвчак. Вилiзши звiдти, вiн знов кинувся прямiсiнько пiд копита коней, що скакали учвал.

Перший вершник хотiв було об’iхати його, та не змiг: П’ю потрапив пiд коня i впав з оглушливим криком, що розлетiвся луною в нiчнiй тишi. Кiнь пiдiм’яв його пiд копита i помчав далi. П’ю впав на бiк, потiм перекотився долiлиць i завмер…

Я вискочив зi сховку й гукнув вершникiв. Нажаханi халепою зi слiпим, вони рiзко зупинилися, i я iх упiзнав. Позаду iхав хлопець iз села, що зголосився поiхати до лiкаря Лiвсi. Решта були стражниками береговоi охорони, яких вiн зустрiв дорогою й зметикував покликати нам на допомогу. Плiтки про якесь пiдозрiле судно в Кiттовiй Дiрi дiйшли до начальника охорони мiстера Данса, i вiн вирушив туди вночi iз вартою. Лише ця випадковiсть врятувала нас iз матiр’ю вiд неминучоi загибелi. П’ю сконав на мiсцi. А мою матiр вiднесли до села, окропили холодною водою й дали нюхальноi солi – от вона невдовзi й прийшла до тями, та, попри пережитий страх, досi бiдкалася, що не встигла вiдрахувати потрiбну суму грошей. А тим часом начальник охорони iз загоном поскакав до Кiттовоi Дiри. Дорогою вони мали зiйти з коней i, обережно спускаючись до берега, вести коней за собою, тим самим наражаючись на небезпеку наскочити на засiдку. Тож не дивно, що коли вони, нарештi, дiсталися до бухти, судно розбiйникiв встигло пiдняти кiтву, хоча вiд берега далеко ще не вiдiйшло. Начальник охорони виголосив вимогу зупинитися. У вiдповiдь хтось порадив йому вiдступити у тiнь, щоб не отримати добру порцiю свинцю. І тiеi ж митi коло його плеча просвистiла куля. Судно обiйшло мис i швидко зникло з очей. Мiстер Данс, з його слiв, стояв на березi, наче риба, яку викинули з води. Усе, що вiн мiг учинити, так це вiдправити гiнця до мiста за катером.

– Та це все марний клопiт, – сказав вiн. – Вони накивали п’ятами, iх уже не наздогнати. Єдине, що втiшае, – додав вiн, почувши мою оповiдь, – це те, що мiстер П’ю отримав те, що заслужив.

Я повернувся разом iз ним до готелю, i ви навiть уявити собi не можете, який гармидер там чекав на нас. Навiть дзигарi тi злодюги ск

нули на пiдлогу. І хоча вони не взяли нiчого, окрiм капiтанового мiшка з грошима i невеликоi суми срiблом iз виторгу, але я одразу ж зрозумiв, що ми розоренi. Мiстер Данс довго нiчого не мiг второпати.

– Ви кажете, вони взяли грошi? Ну добре, Гокiнсе, то що ж вони шукали? Може, ще якiсь грошi?

– Нi, сер. Гадаю, iм потрiбнi були аж нiяк не грошi, – вiдповiв я. – Напевне, вони шукали згорток, який лежить зараз у мене в кишенi. Правду кажучи, я хотiв би покласти його у бiльш безпечне мiсце.

– Ваша правда, хлопче, ваша правда, – погодився вiн. – Я вiзьму його, коли ваша ласка.

– Я взагалi-то думав вiддати його лiкаревi Лiвсi… – почав було я.

– Чудово! – гаряче пiдтримав мою думку мiстер Данс. – Це буде пречудово. Вiн – джентльмен, i до того ж посадова особа. Може й так, я поiду до нього або до сквайра i розповiм, як все було. Хай там що, а мiстер П’ю знайшов смерть пiд копитами наших коней. Не скажу, що менi його шкода, але завжди знайдуться люди, якi захочуть звинуватити мене, начальника митноi варти, у його смертi. Якщо бажаете, я вiзьму вас iз собою, Гокiнсе.

Я щиро подякував за це люб’язне запрошення, i ми вирушили назад до села, де лишилися нашi конi.

Поки я розповiдав матерi про своi намiри, усi вже сiли на коней.

– Доггере, – сказав мiстер Данс, – у вас мiцний кiнь. Посадiть до себе у сiдло цього хлопця.

Тiльки-но я вмостився позаду Доггера, тримаючись за його тулуб, начальник охорони скомандував, i загiн риссю поскакав дорогою до будинку лiкаря Лiвсi.

Роздiл VI

Капiтановi папери

Ми скакали не зупиняючись аж до дверей будинку лiкаря Лiвсi. У жодному вiкнi з боку фасаду не горiло свiтло. Мiстер Данс наказав менi зiйти з коня i постукати, а Доггер пiдставив стремено, щоб менi легше було зiскочити. За мить дверi вiдчинила служниця.

– Лiкар Лiвсi вдома? – спитав я.

Служниця вiдповiла, що лiкаря немае, що вiн приходив пiсля опiвдня, а потiм пiшов до сквайра пообiдати i провести вечiр.

– Їдьмо туди, хлопцi! – гукнув мiстер Данс.

Цього разу, оскiльки вiдстань була невелика, я навiть не залазив на сiдло, а побiг до ворiт парку, тримаючись за стремено, поряд iз конем Доггера.

Довга, освiтлена мiсячним сяйвом алея вела через старий сад iз голими деревами до бiлого панського особняка. Тут мiстер Данс зiстрибнув iз коня, i ми разом рушили до будинку, куди нас одразу ж впустили. Слуга провiв нас устеленим килимом коридором до бiблiотеки, повнiстю заставленоi книжковими шафами та погруддями. Бiля палаючого камiна сидiли, пихкаючи люльками, лiкар Лiвсi та сквайр.

Я нiколи не бачив сквайра зблизька. Це був високий, бiльше шести футiв на зрiст, кремезний чоловiк iз товстим добродушним обличчям, вкритим зморшками й загрубiлим у довгих мандрах. Неймовiрно рухливi чорнi брови свiдчили про його хоч i незлостиву, проте бундючну та палку вдачу.

– Заходьте, мiстере Данс, – сказав сквайр згорда, тоном поважного покровителя.

– Доброго вечора, мiстере Данс, – привiтав нас лiкар кивком. – Здрастуй, Джиме! Яким погожим вiтром ти сюди втрапив?

Начальник стражi стояв по-вiйськовому струнко i розповiдав про все, що сталося так, наче складав рапорт. Та бачили б ви, з якою цiкавiстю слухали його обидва джентльмени, як вони нахилялися вперед i зi здивуванням зиркали один на одного, полишивши навiть своi люльки! А коли вони почули оповiдь про те, як ми з матiр’ю рушили вночi назад до готелю самi, без допомоги, лiкар Лiвсi у захватi ляснув себе по стегну, а сквайр гукнув «браво!» i так гримнув своею довгою люлькою об камiн, що та зламалася навпiл. Коли оповiдач дiйшов до середини пригоди, мiстер Трелонi (так, якщо пам’ятаете, звали сквайра) пiдскочив iз мiсця й заходився мiряти кроками кiмнату, а лiкар Лiвсi зняв свою напудрену перуку, щоб чути кожне слово. Дивно було бачити його без перуки, з коротко пiдстриженим чорним волоссям.

Нарештi мiстер Данс закiнчив свое повiдомлення.

– Мiстере Данс, – мовив сквайр, – ви шляхетна людина. А те, що ваш кiнь затоптав того жахливого кровожерливого негiдника, то, погодьтеся, це навiть на краще. Це те саме, що розчавити якусь отруйну комаху. Гокiнс, бачу, теж не з лякливих, молодець! Будь ласка, друже, подзвонiть у цей дзвiночок, – певно, мiстер Данс не вiдмовиться вiд кухля пива.

– Отже, Джиме, – озвався лiкар, – те, що вони шукали, зараз у тебе?

– Ось воно, сер, – вiдповiв я, передаючи лiкаревi згорток у цератi.

Лiкар оглянув згорток зусiбiч; я бачив, що йому дуже хочеться розгорнути його, але вiн стримався i спокiйнiсiнько поклав згорток у кишеню.

– Сквайре, – сказав вiн, – коли мiстер Данс вип’е пива, вiн змушений буде повернутися до виконання своiх службових обов’язкiв. Джима Гокiнса я заберу ночувати до себе i, коли ваша ласка, попрошу подати йому шматок паштету на вечерю.

– Звiсно, Лiвсi, – погодився сквайр, – авжеж, Гокiнс заслуговуе на дещо бiльше, нiж шмат паштету.

Менi за мить подали на маленькому столику великий кусень паштету з голубiв. Зiзнаюсь, що не став манiжитися, бо зголоднiв наче вовк.

М

стер Данс, вислухавши ще кiлька слiв хвали, вклонився i пiшов.

– Отже, сквайре! – вигукнув лiкар.

– Отже, Лiвсi! – вигукнув сквайр.

– Ми обидва сказали те саме одночасно, – розсмiявся лiкар. – Ви, звiсно, чули про цього Флiнта?

– Чи чув я про нього? – вигукнув сквайр. – Ще б пак! Це ж був найкровожерливiший з усiх пiратiв, якi лишень плавали коли-небудь морем! Чорна Борода[1 - Прiзвисько вiдомого своею кровожернiстю пiрата Едварда Тiча (початок XVIII столiття). – Прим. ред.] – немовля в порiвняннi з ним! Іспанцi так боялися його, що, вiдверто признаюсь вам, сер, iнодi я навiть пишався тим, що Флiнт – мiй спiввiтчизник. Якось я бачив на власнi очi його судно вдалинi на обрii, коли наш корабель виходив iз Тринiдаду, але наш капiтан перелякався до смертi й повернув назад в iспанський порт.

– Так, я теж чув про нього тут, в Англii, – погодився лiкар. – Але питання ось у чому: чи були в нього грошi?

– Грошi? – гукнув у запалi сквайр. – Ви ж чули iхню розповiдь. Що ж ще шукали цi негiдники, коли не грошi? Чи ризикували б вони життям заради чогось iншого?

– Про це ми зараз дiзнаемось, – вiдповiв лiкар. – Але ви так розгорiлися, що не даете менi доказати. Я хотiв би дiзнатися ось про що. Уявiмо, що тут, у моiй кишенi, лежить ключ до розкриття таемницi – де Флiнт заховав своi скарби. Та чи зумiемо дiстатися до них?

– Дiстатися, сер! – ще бiльше розпалювався сквайр. – Я не маю жодного сумнiву, що задля такоi справи варто запалювати свiтло. Якщо тiльки в наших руках дiйсно е ключ, про який ви кажете, я просто зараз зафрахтую судно в Бристолi, вiзьму iз собою вас i Гокiнса й здобуду цi скарби, хай би довелося шукати цiлий рiк.

– Чудово, – сказав лiкар. – А тепер, якщо Джим погодиться, ми розпакуемо згорток.

Вiн виклав його на стiл, але виявилося, що той старанно зашитий нитками, тож лiкаревi довелося видобувати спочатку хiрургiчнi ножицi зi свого чемоданчика, щоб розрiзати шви. У згортку ми виявили двi речi – зошит i запечатаний конверт.

– Спочатку подивимось зошит, – запропонував лiкар.

Ми зi сквайром iз цiкавiстю споглядали, як лiкар гортае зошит: перед тим як розгорнути його, вiн приязно запропонував менi вiдволiктися вiд вечерi й приеднатися до обстеження вмiсту загадкового згортка. На першiй сторiнцi зошита ми прочитали не пов’язанi мiж собою слова, якi писалися нiби знiчев’я або для спроби пера. До того ж тут був i напис, який ми бачили у татуюваннi на руцi капiтана: «Хай справдиться бажання Бiллi Бонса» й iншi подiбнi, як-от: «Мiстер Б. Бонс, штурман», «Годi пити ром», «Бiля Палм-Кi[2 - Острiвець бiля берегiв Флориди.] вiн здобув усе, що на нього припадало». Багато написiв видалися нам нерозбiрливими або незрозумiлими. Мене допiкало питання: хто був цей «вiн» i що ж таке вiн здобув, «що на нього припадало»? Може, йшлося про звичайний удар ножем у спину?

– Ну, тут для нас нiчого цiкавого немае, – сказав лiкар, перегортаючи першу сторiнку.

Наступнi десять чи дванадцять сторiнок присвячувались якiйсь бухгалтерii. На початку рядка стояла дата, а в кiнцi сума, як у звичайних бухгалтерських розрахунках. Але замiсть записiв видатковоi статтi мiж датою i сумою була тiльки рiзна кiлькiсть хрестикiв. Так, наприклад, дванадцятого червня 1745 року записано, вочевидь у дохiд, шiстдесят фунтiв стерлiнгiв, але замiсть пояснень стояло лише шiсть хрестикiв. Утiм, iнодi на додаток зазначалася назва мiсцевостi, наприклад, «Проти Каракаса», або ж довгота i широта, як-от: 62° 17’ 20», 19° 2’ 40».

Записи вели впродовж майже двадцяти рокiв: суми прибуткiв ставали дедалi бiльшими. Насамкiнець, пiсля кiлькох помилкових, виправлених пiдрахункiв було пiдбито суму i записано: «Частка Бонса».

– Я зовсiм нiчого не розумiю, – мовив лiкар Лiвсi.

– Та тут усе яснiше сонця, – вигукнув сквайр. – Це книга прибуткiв негiдника. Хрестики стоять замiсть назв кораблiв, якi вони пустили на дно, або пограбованих мiст, а цифри означають частку цього душогуба у загальнiй здобичi. Вiн ще й переймався неточностями, тому додавав деякi пояснення, як от «Проти Каракаса». Тут, вочевидь, якесь нещасне судно зазнало iхнього нападу. Хай спочинуть душi тих, хто був на ньому, – вони давно вже зотлiли серед коралiв!

– Саме так! – погодився лiкар. – Ось вiдразу видно, що ви багато помандрували свiтом! Авжеж! Бачите, суми збiльшуються, бо вiн просувався за рангом.

Бiльше жодних записiв у зошитi вони не знайшли, хiба що назви мiсцевостей на окремiй сторiнцi в кiнцi зошита i таблицi перерахунку французьких та iспанських монет у англiйськi грошi.

– От спритник! – вигукнув лiкар. – Його, вочевидь, не легко було пошити в дурнi!

– А тепер берiмося за другу рiч, – запропонував сквайр.

Пакунок був запечатаний у кiлькох мiсцях, до того ж печаткою, iмовiрно, слугував наперсток, можливо, саме той, який я знайшов у кишенi капiтана. Лiкар обережно розрiзав пакунок, i з нього випала мапа якогось острова з позначенням його довготи, широти, глибини моря бiля берега, назвами бухт, мисiв i проток. Загалом тут було записано

все, що треба знати, щоб без ризику пiдвести судно до берега i стати на кiтву. Острiв у дев’ять миль завдовжки i п’ять завширшки за формою нагадував розжирiлого дракона, що став на заднi лапи.

На мапi було позначено двi добре закритi гаванi та височина у центрi, названа Пiдзорною Трубою. Крiм того, були рiзнi додатковi вказiвки, зробленi, напевно, пiзнiше. Вiдразу впадали в око три хрестики, намальованi червоним чорнилом: два в пiвнiчнiй частинi острова й один у пiвденно-захiднiй. Бiля останнього червоним чорнилом дрiбненьким чiтким письмом, що помiтно вирiзнялося з капiтанових кривуль, було написано:

«Бiльша частина скарбiв тут».

На зворотi мапи тим самим почерком додавалися пояснення:

«Високе дерево на схилi Пiдзорноi Труби, напрямок на Пн. вiд Пн. – Пн.-С.

Острiв Кiстяка С.-Пд.-С. i на С.

Десять футiв.

Зливки срiбла в ямi на пiвночi. Їi можна знайти, якщо йти узлiссям зi схiдного боку, за десять сажнiв на пiвдень вiд чорноi скелi, якщо стати до неi обличчям. Зброю легко можна знайти в пiщаному пагорбi, що на пiвнiчному краю мису, тримаючись на С. i на чверть румба до Пн.

ДЖ. Ф.»

От i все. Хоч записи видалися менi не дуже зрозумiлими, але вiд них сквайр i лiкар Лiвсi прийшли у захват.

– Лiвсi! – загорлав сквайр. – Ви мусите негайно облишити вашу обридливу практику. Завтра я iду до Бристоля. За три… нi, за два тижнi чи навiть за десять днiв ми матимемо найкраще судно, сер, i добiрну команду. Гокiнс поiде юнгою. З тебе, Гокiнсе, буде чудовий юнга. Ви, Лiвсi, будете лiкарем на суднi, а я – адмiралом. Ми вiзьмемо iз собою також Редрута, Джойса, Гантера. За умови попутного вiтру, ми швидко допливемо i легко вiдшукаемо i острiв, i скарби. Ми купатимемося в грошах, будьте певнi!

– Трелонi, – вiдповiв лiкар, – я готовий iхати з вами. Ручаюся, що i я, i Джим, ми обидва виправдаемо довiру. Але е одна людина, яка може завдати нам непоправноi шкоди.

– Хто ж це е? Назвiть менi цього негiдника, сер!

– Це ви, – спокiйно вiдповiв лiкар, – бо не вмiете тримати язика за зубами. Ми, лише ми знаемо про цю мапу. Тi розбiйники, якi напали вночi на готель, i тi, що лишилися на суднi, теж знають про неi. Скажу навiть бiльше: вони, хай там що, намагатимуться здобути цi грошi. Тому ми мусимо стерегтися i не виходити поодинцi з дому. Я залишаюсь тут iз Джимом, а ви вiзьмете iз собою до Бристоля Джойса i Гантера, але, найголовнiше, ми нiкому не повиннi казати про нашу знахiдку.

– Лiвсi, ви маете рацiю, авжеж, – погодився сквайр. – Я мовчатиму, наче могила.

Частина друга

Кухар на суднi

Роздiл VII

Я iду до Бристоля

Щоб пiдготуватися до плавання, знадобилося значно бiльше часу, анiж сподiвався сквайр. Не справдилися й iншi нашi прогнози. Лiкаревi Лiвсi довелося полишити мене i iхати до Лондона на пошуки заступника, поки його не буде. Сквайр мав чимало клопотiв у Бристолi, а я жив у мiстi пiд охороною старого егеря Редрута, майже нiкуди не виходячи, у передчуттi надзвичайних пригод на таемничому островi. Годинами сидячи над мапою, я вивчив острiв у найдрiбнiших деталях. У кiмнатi управителя я сидiв перед запаленим камiном i в мрiях пiдпливав до острова з рiзних бокiв, дослiджував кожен клаптик його поверхнi, видирався в тисячний раз на високий пагорб, названий пiратами Пiдзорною Трубою, i милувався звiдти незвичайним краевидом. Я уявляв, як ми перемагаемо дикунiв, що населяли острiв, як на нас нападають дикi звiрi. Утiм, усi моi фантазii й годi порiвнювати з тими дивними й трагiчними пригодами, якi чекали на нас насправдi.

Минав тиждень за тижнем. Нарештi, одного гожого дня ми отримали листа на iм’я лiкаря Лiвсi з приписом: «У разi вiдсутностi лiкаря Лiвсi лист розпечатати Томовi Редруту або юному Гокiнсу». Скорившись цьому розпорядженню, ми розрiзали пакет i прочитали – чи, точнiше буде сказати, я прочитав, бо егер насилу мiг здолати хiба що друкованi лiтери – таке важливе повiдомлення:

«Готель «Стара кiтва», Бристоль,

1 березня 17… року.

Любий Лiвсi! Не знаю, де ви зараз, у моему будинку чи в Лондонi, тому пишу одночасно в обидва мiсця.

Судно я купив i спорядив. Воно стоiть на кiтвi, готове до вiдплиття. Ви не уявляете, яка це шхуна, – керувати нею зможе навiть мала дитина. Водотонажнiсть двiстi тонн. Назва – «Іспаньйола». Я роздобув ii завдяки посередництву мого давнього приятеля Блендлi, який насправдi виявився неабияким спритником. Вiн працюе на мене без перепочинку. Утiм, багато допомагали менi й iншi бристольцi, дiзнавшись про мету нашого плавання, тобто про скарб, скажу я вам…»

– Редруте, – сказав я, урвавши читання. – Лiкарю Лiвсi це не сподобаеться. Сквайр, як виявилося, все розпатякав.

– Ну то й що, – буркнув егер. – Мабуть, так треба було, – i по всьому!

Я вирiшив не сперечатися з ним i читав далi:

«Блендлi сам знайшов «Іспаньйолу» i купив ii завдяки своiй спритностi майже за безцiнь. У Бристолi багато хто не вельми шануе Блендлi. Кажуть навiть, нiби ця найчеснiша людина за грошi лад

а на все i, що нiби «Іспаньйола» належала йому, а вiн продав ii менi втридорога. Який наклеп! Утiм, нiхто не заперечуе переваг шхуни. Отже, судно я знайшов доволi швидко. От тiльки спочатку такелажники та iншi робiтники працювали дуже повiльно, але згодом все владналося. Бiльше клопоту маю з добиранням екiпажу.

Я вирiшив взяти на судно двадцять людей, не менше, на випадок нападу туземцiв, пiратiв чи французiв. Насилу вдалося менi знайти шiстьох. Але потiм менi нарештi поталанило: я натрапив на таку людину, яку шукав.

Я зовсiм випадково розговорився з ним у порту. Виявилося, що вiн – старий моряк, мае таверну, добре знае всiх морякiв у Бристолi. Життя на суходолi погано вплинуло на його здоров’я, i вiн вирiшив пiти на якесь судно – бодай хоч коком. У порт вiн прийшов лише за тим, як вiн висловився, аби подихати морським повiтрям.

Я так розчулився (мабуть, на моему мiсцi вас це теж зворушило б) i милосердно запропонував йому мiсце кока на нашому суднi. Звуть його Довгань Джон Сильвер, у нього немае однiеi ноги. Але це свiдчить лише на його користь, бо ногу вiн втратив у битвi за батькiвщину пiд проводом великого Гока.[3 - Едвард Гок – англiйський адмiрал, що жив у серединi XVIII столiття.] Уявiть, вiн не отримуе навiть пенсii. Як це несправедливо! У який час ми живемо!

Та добре! Я думав, що знайшов лише кока, а отримав на додачу екiпаж! З допомогою Сильвера я швидко, за кiлька днiв, зiбрав команду зi справжнiх випробуваних морякiв, може, i не дуже привабливих на перший погляд, але з iхнiх облич видно – вони вiдчайдушнi й хоробрi. З таким екiпажем ми впораемося навiть iз фрегатом!

Довгань Джон порадив менi навiть звiльнити двох людей iз тих шiстьох чи сiмох, яких я найняв сам, бо переконав, що тi згодяться хiба що мити палубу шваброю, тож лише заважатимуть у нашому небезпечному плаваннi.

Я почуваюсь чудово: iм, наче бик, сплю як убитий. Чекаю з нетерпiнням тiеi митi, коли, нарештi, моi морячки тупотiтимуть навколо шпиля. У море, вперед! До бiса скарби, не вони, а море захоплюе мене! Отже, Лiвсi, приiздiть якнайшвидше, не гайте анi хвилини, якщо поважаете мене.

Нехай Гокiнс у супроводi Редрута негайно iде попрощатися з матiр’ю, а потiм хай обидва одразу ж iдуть до Бристоля.

    Джон Трелонi

Р. S. Забув повiдомити вам, що Блендлi, який, до речi, пообiцяв надiслати нам на допомогу ще одне судно, якщо ми не повернемося до кiнця серпня, знайшов нам чудового капiтана, але, на жаль, страшенно впертого, однак неперевершеного у всьому iншому. Довгань Джон вiднайшов нам дуже доброго штурмана на iм’я Ерров. Маю на прикметi боцмана, який вмiе свистiти сигнали на боцманськiй дудцi. Тож у нас на «Іспаньйолi» все буде, як на вiйськовому кораблi.

Забув також сказати, що Сильвер – людина iз статком. За моiми даними, у нього навiть е поточний рахунок у банку. Вiн залишае свою дружину, негритянку, господарювати в тавернi. Тому зрозумiло, що в таких переконаних парубкiв, як ми з вами, мимохiть виникае думка – чи не через дружину йому забаглося податись у плавання?

    Дж. Т.

Р. Р. S. Гокiнс може побути один день у своеi матерi.

    Дж. Т.».

Чи можете ви уявити, як збурив мою фантазiю цей лист? Я очманiв вiд захвату й не приховував презирства до старого Тома Редрута, який лише те й робив, що бурчав i жалiвся. Мабуть, кожен iз його помiчникiв погодився б поiхати замiсть нього, але таким було сквайрове розпорядження, i нiхто не насмiлився його порушити.

Наступного ранку ми з Редрутом пiшки рушили до готелю «Адмiрал Бенбов», i там я побачився з матiр’ю. Вона була здорова i весела, бо зi смертю капiтана закiнчилися неприемностi, якi вiн завдавав. Сквайр наказав усе полагодити в готелi, наново пофарбувати кiмнати й вивiску i додав дещо з меблiв. За стiйкою стояло зручне крiсло для матерi. А ще вiн знайшов хлопчика на пiдмогу на час моеi вiдсутностi.

Тiльки побачивши того хлопця, я усвiдомив, що полишаю рiдну домiвку. До цього я думав лише про пригоди й зовсiм забув про те, що то таке – полишити свою матiр i наш дiм. Цей незграбний чужий хлопчик, що заступив на мое мiсце, змусив мене розплакатися. Думаю, я мимохiть зганяв на ньому власне горе. Вiн був новачком, недосвiдченим, i я мав чимало приводiв штрикати йому в очi за промахи.

Наступного ранку пiсля снiданку ми з Редрутом попрямували назад. Я попрощався i з матiр’ю, i з бухтою, бiля якоi жив вiд народження, i з нашим старим готелем «Адмiрал Бенбов», хоча пiсля ремонту, наново пофарбований, вiн видався менi чужим. Мимоволi я згадав капiтана, який часто блукав берегом у своему трикутному капелюсi, зi шрамом на щоцi та з мiдною пiдзорною трубою пiд пахвою. Невдовзi ми вже були за поворотом, i наш будинок щезнув з очей.

Ввечерi, уже в сутiнках, ми сiли у поштовий дилiжанс бiля «Готелю короля Георга». Мене затисло мiж Редрутом i якимсь товстим старим джентльменом. Попри страшенне трясiння й холод ночi, я одразу заснув i спав наче убитий, проспавши усi станцii. Коли я нарештi прокинувся вiд штурхана в бiк i розплющив очi, то по

ачив, що карета зупинилася перед великим будинком на мiськiй вулицi, а надворi вже давно розвиднилось.

– Де ми е? – спитав я.

– У Бристолi, – вiдповiв Том. – Вилазь.

Мiстер Трелонi зупинився в готелi неподалiк вiд докiв, щоб спостерiгати за роботами на шхунi. Нам довелося довго йти пiшки набережною, на мою превелику втiху, уздовж чималоi кiлькостi кораблiв найрiзноманiтнiших розмiрiв, опорядження й нацiй. На одному суднi матроси хором спiвали за роботою, на другому – люди висiли в повiтрi над моею головою на снастях, наче на павутиннi. І хоч я все життя прожив на березi, ще нiколи не вiдчував море так близько. Саме повiтря, просякнуте дьогтем i сiллю, видавалося менi надзвичайним. Я бачив розцяцькованi носи кораблiв, що були за океаном. Бачив старих морякiв iз сережками у вухах, iз закрученими бакенбардами й просмоленими кiсками, якi прогулювалися морською ходою. Я аж пiдскакував вiд захоплення, лише подумавши, що i сам невдовзi вирушу на шхунi до таемничого острова на пошуки закопаних скарбiв. Занурений у цi любi серцю мрii, я i не помiтив, як ми дiйшли до великого готелю i нiс у нiс зiткнулися зi сквайром Трелонi. Вбраний у синю морську форму, яку зазвичай вдягають морськi офiцери, вiн йшов нам назустрiч, вправно наслiдуючи ходу морякiв.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Прiзвисько вiдомого своею кровожернiстю пiрата Едварда Тiча (початок XVIII столiття). – Прим. ред.

2

Острiвець бiля берегiв Флориди.

3

Едвард Гок – англiйський адмiрал, що жив у серединi XVIII столiття.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить