Голос перепiлки
Марiя Ткачiвська

Колись давно Борис звабив скромну сiльську дiвчину Стефу i вiдмовився вiд свого сина Мартина. Стефа та ii малюк були приреченi на голод i злиднi. Тяжкi часи спiткали й самого Бориса – пiд час вiйни вiн опинився на чужинi, в Нiмеччинi. Там вiн зустрiв землячку Ганну, яка до безтями закохалася в нього. Але доля розвела iх: Борис згодом повернувся до рiдного села, став заможним господарем, а Ганна була змушена виживати з малою донькою на руках… Тим часом пiдростав Мартин. Вiн присягнувся нiколи й нiчого не просити в батька, який викреслив iх iз матiр’ю зi свого життя. Та доля сплiтаеться химерним вiзерунком: Мартин прагне одружитися з пасербицею свого батька – Марiею…

Марiя Ткачiвська

Голос перепiлки

Роман про голод очима дитини, про життя в украiнському селi та нiмецькому передмiстi, про любов, зраду, молодiсть i старiсть, про глухi кути та свiтло надii.

Частина перша

Дорога до себе

Не вiд кожноi зорi стае свiтло

У зiрок своя траекторiя падiння. Лише вниз.

– Нинi ночуеш у коморi, – гримае Варвара на кота й зачиняе за ним дверi. Ставить на вiкно запалену свiчку й пiдводить очi до образiв. У хатi тихо потрiскуе вогник. Пiч уже нагрiлася, вода теж. Варвара гарячково звиваеться по хатi. Зав’язана по-молодицьки хустина раз по раз сповзае по завитих навколо голови косах. Молодиця пiдправляе ii рукою, поки врештi не скидае на лаву. У ноги б’ють дрижаки.

– Боже поможи, аби Стефка борше розв’язаласи, – знову зиркае на образи?.

Стефка лежить на Варвариному лiжку й мовчить. Що мае казати? Батько навiдрiз вiдмовився на порiг пустити, як почув, що Стефка груба.[1 - Груба (дiал.) – вагiтна.] Мама спершу плакала, а далi пiшла за ним. А Борис? Нащо Борисовi дитини? Вiн ще попарубкуе.

– Ще трошка, Стефцю. Ще трошка, – заспокоюе свою подругу Варвара.

Час бiжить, а Стефка нiяк не розродиться. «Кого кликати? Та хто прийде! – запитуе й вiдповiдае Варвара. – Зараз запалю лiницi[2 - Лiницi (дiал.) – повiсмо. Палити лiницi й обкурювати ними примiщення – народний ритуал вiд врокiв.]». Палить. Чекае. Стефцi лиш шiстнадцять минуло, як понесла. Одна надiя на Варвару. Бiльше в неi нiкого нема. Варвара на пiвроку старша вiд Стефки, ось рiк як вiддана. Уже й Андруся народити встигла.

Варвара ще раз торкаеться Стефчиноi руки.

– Тужся, Стефцю, тужся! Мусиш!

«Розплести коси, вiдчинити всi дверi, вiдiмкнути всi замки, розв’язати в хатi всi шнурки й гудзи,[3 - Гудз (дiал.) – вузол.] аби борше розв’язаласи», – згадуе Варвара все, що знае вiд старших. Вона швидко розчиняе навстiж хатнi дверi й дверi до комори. Ногою виштурхуе кота аж за порiг, хоч той знову пориваеться до хати. Швидко згадуе, де й на чому може бути ще якийсь гудз, розв’язуе. Розплетенi коси грубими пасмами накривають Стефчинi плечi. Залишаються тiльки шнурочки на сорочцi.

– Ще троха, Стефцю! Ще троха, – заспокоюе Варвара бiльше себе, нiж подругу, i запалюе свячене зiлля. – Зараз обкурю тебе – i легше стане.

У хатi пахне солодкуватим гаром. Варвара обносить запалене зiлля навколо подруги, обкурюе димом руки, ноги, сорочку, пiд сорочкою. Стягае з жердки свое весiльне вбрання (у Стефки свого не було, бо не було весiлля) i кладе подрузi пiд голову шлюбну сорочку.

– Мае зараз помочи, – дивиться Варвара на образи?. – То шлюбна, Стефцю. Мае помочи.

Стефка розумiе, що щось не так. Мiцно зцiплюе зуби й навiть не стогне. Вона знае: Варвара зробить усе, що треба. Знае також, що Борис цiеi ночi не запряже коней i не поiде з хлiбом по повитуху, i не попросить священика, щоб той у таку пiзню годину вiдчинив Райськi врата в церквi, як це роблять газди для своiх газдинь, коли тi не можуть розродитися. Навiщо йому та дитина? І Стефка навiщо? Борис вiдмовився вiд них, коли дiзнався, що вона тяжка[4 - Тяжка (дiал.) – вагiтна.] стала. Стефка вже про таке не думае. Лише вiддае себе в руки Боговi й Варварi. Кому ж iще?!

– Лиш би як у людий, – прориваеться тихо в Стефки.

Друга година, третя, п’ята. Варвара вже не хоче слухати пiвнiв. Не хоче знати, котра година… «Боже, поможи!» Вона то бере Стефку за руку, то торкаеться чола, то тисне iй що е сили десь нижче ямки: «Тужся, Стефцю, ще трошка». Нарештi крихiтне тiльце опиняеться у Варвариних руках. «Во iм’я Отця, i Сина, i Святого Духа, амiнь», – приймае Варвара дитину на свiт, щоб як у людей. Дитина голосно кричить. «Хлопец!» Вона обертаеться до образiв i подумки хреститься: «Декувати Богу!»

– Уже все минулоси, Стефцю, минулоси.

Варваринi руки ще досi тремтять. Вона вiдчувае в собi непевнiсть, але бере ножицi, конопляне прядиво. Невмiлими руками пiдкладае пiд пуповину сокиру, аби газдовитим був. Перетинае. Зав’язуе матiркою:[5 - Матiрка (дiал.) – конопляна нитка, якою пiсля пологiв перев’язували пуповину.] «Зав’язуй щiстi, здоровлi i многая лiта», – промовляе Варвара й всмiхаеться. Аж тепер помiчае, що пiд лавою сидить переляканий кiт, який таки ввiйшов до хати крiзь прочиненi дверi.

Варвара глипае на цебер iз

купелем. Ще з вечора готовий. І свяченоi води вже влила, i грейцери[6 - Грейцер (iстор.) – дрiбна монета.] кинула. Лиш зiлля ще не поклала, бо не знала, чи хлопець буде, чи дiвочка. Варвара хлюпае в цеберку настоянку дев’ясилу, кладе гiлочку дубу, кiлька чорнобривцiв, аби чорнобривим був. «Дивиси, аби було, як у людий», – згадуе Стефчине. Малий голосно схлипуе, щойно торкаеться прохолодноi води, i вигинаеться, як рибинка в Черемошi. Звиваеться своiм маленьким тiльцем у цеберцi, бовтае ручками воду. Варвара висушуе дитину Андрусевою пеленкою, загортае у свою хустку й кладе пiд образами, на покуттi.

На пiдвiконнi тихо мерехтить каганець, освiтлюе високi образи, велику зелену пiч, стiл, лаву й широке дерев’яне лiжко, на якому лежить Стефка. У печi потрiскують укотре пiдкинутi полiна. У казанку все ще кипить вода. Варвара не знае, якi то вже пiвнi кукурiкали. Знае, що скоро свiтанок. Тiльки Стефка не знае. Та нiмо лежить у лiжку, накрита сiрою вереткою.[7 - Верета (дiал.) – те саме, що рядно.]

Варвара сiдае на крайчик лiжка й кладе свою руку на Стефчину.

– Як чуешси? – шепоче.

Стефка повiльно розплющуе очi. Варвара пiдсуваеться на великий солом’яний матрац.

– Тобi вже лiпше?

– …? – ворушить губами Стефка.

– Стефцю, ти годна[8 - Годна (дiал.) – можеш.] встати? – упiвголоса промовляе Варвара. – Зараз прийде Дмитро. Як роззлостиси, то нас обох iз хати вижене. Попробуй! Годна?

Стефчина думка хапаеться за останне слово й вiдсторонено, наче далеке й чуже вiдлуння, вiдновлюе його в пам’ятi. «Год-на», – пригадуе пам’ять, не осягаючи змiсту почутих слiв. «Год-на, – крутиться в головi. – Що годна?»

Варвара кладе руку на Стефчине чоло.

– Йой, падоньку![9 - Падоньку! – вигук здивування.] Ти гориш! У тебе горечка![10 - Горечка (дiал.) – висока температура.] – Варваринi руки знову тремтять. Вона хапае зi стола келишок iз заздалегiдь наготовленою настоянкою мандригори та арнiки, пiднiмае Стефчину голову й прикладае до вуст. – На, пий, Стефцю! Легше стане.

Стефка ледве протискуе крiзь вуста один-единий ковток. Варвара мигцем хапае з лави свою хустину, намочуе в коновцi з холодною водою, що стоiть коло дверей (якби ж то холодна… за нiч у хатi нагрiлася), i прикладае Стефцi до голови. Далi бiжить до комори, хапае пляшку самогонки й за мить уже обливае Стефцi руки, груди, ноги. Обливае й тре, тре й обливае. «Боже, поможи iй». Варвара не зважае, що з-пiд подушки вислизае й мокрiе ii шлюбна сорочка, що солома сиплеться на землю, що верета стае мокрою.

Стефка не противиться. Тiльки далi ледь помiтно ворушить пальцями, вибиваючи в пам’ятi новi слова: «Го-ри-Ш», «го-ри-Ш», «Ш-Ш-Ш»…

Вiкно починае сiрiти. Стефка вiдчувае, що по ii щоцi збiгае вода. Вона силкуеться розплющити очi. Важка мокра шматина затуляе не лише чоло, а й повiки. «Се я?»

– Слава Богу! – тiшиться Варвара й знiмае мокру хустину з ii чола.

Стефка розплющуе очi. У кiмнатi ще напiвтемно. Вона поволi ворушить рукою, ногою. Пробуе набрати в легенi повiтря: «Се я».

– Горечка вже троха спала. Декувати Богу! Я вже двi чвертки самогонки на тебе вилила, – хитае головою Варвара.

Стефка аж тепер починае розумiти, що лежить у Варваринiй хатi. Вона впiзнае ii по образах, що дивляться на Стефку з напiвтемряви. Шо вона тут робит? Чого лежит? Чого ту’? Стефка пробуе пiдвестися. Спочатку на лiктi, потiм на руки, спираеться на дерев’яне бильце лiжка, поволi сiдае. Їi тiло неслухняне й чуже. Тягне внизу живота i в крижах. Стефка однiею рукою поправляе сорочку, намагаеться стягнути ii на колiна, а другою тримаеться побiчницi, щоб не похитнутися. Їi довге волосся розповзаеться по грудях. Стефка хоче змахнути його рукою, але не може. Дiвчина тихо й безмовно знову опускаеться на лiжко.

– Хочеш подивитиси на дитину? – тримае Стефку за руку Варвара.

Дитина? Яка дитина? Стефка мiцно спираеться на руки й наструнчуе спину. Їi натомлене тiло не пручаеться. Вона вже майже не вiдчувае болю. І нiчого не вiдчувае. Їi втомленi синi очi спантеличено дивляться на Варвару: «Се я?»

До Стефки поволi приступае пам’ять. На покутi лежить маленький згорточок, завитий у Варварину хустину. Вiн не рухаеться й не подае жодних ознак життя. «…добре», – шепоче Стефка подумки, поволi набираючи в груди повiтря. Мало-помалу пiдводить до образiв очi й завмирае. Далi простягае руку, торкаючись повiтря в напрямку згортка.

Їi серце калатае, як дзвiн бiля Рожнiвськоi церкви, що його чути мало не до Косова. Як звестися на ноги? Поволi переставляе одну ногу, другу, торкаеться долiвки. Варвара пiдставляе iй плече. Стефка робить крок, другий, п’ятий… Розпростирае руки, як знесиленi крила. Повiльно шукае рiвновагу i, як пiдбита перепiлка, ступае до печi. За якусь мить вона вже стоiть бiля маленького згорточка, провiвши в повiтрi рукою. «Не дихае. Добре».

Варвара мiцно тримае Стефку за лiкоть. Другою рукою простягае iй свою велику вовняну хустку.

– Я обiв’ю тобi груди. Застудишси.

– …хо-чу застудитиси, – якось дивно шелестять Стефчинi вуста. Дiвчина незграбн

обертаеться до згортка й знову проводить рукою в повiтрi. – І вiн хоче, правда?

– Ти хоч думай, шо мелеш. Добре, що живов лишиласи, – отямлюе ii Варвара.

– Нi дiвка, нi жiнка, – шепоче про себе Стефка. – Нi дiвка, нi жiнка. Тепер люди ще бiльше плювати будут. А на него не будут. Не… Будут…

На покуттi щось крекоче. Стефка обертаеться, виструнчуеться, як жердина, i простягае поперед себе руку.

– Живе. Жи-ве! – поволi тягнеться пальчиком до червоного личка. – Жи-в-е! Декувати Богу!

І тут iй раптом провиднюеться свiт. Хапаеться за вiтер, за хмари, за ялицi, за гори над Рожневом. Вцiлюе блискавка десь аж пiд серце: «Божечку, то моя дитина!» Стефка опускаеться на лавицю, незграбно бере маленький згорточок i невмiло пригортае його до себе. «Жива!» І прориваються в нiй усi ii болi, i спливають у бистрiнь Черемошу всi ii жалi. Усе те, про що мовчала всi цi мiсяцi. По щоках один за одним збiгають струмочки слiз. Безпорадною пташкою вона хилиться до безпомiчного крихiтного згорточка. «Хлопчик». Знову й знову пригортае до себе той згорточок i жебонить.

– Колисочка нова-нова, колиска з горiха.
Колишисi в колисочцi, мамина утiхо.
А як я сi постарiю, на кого сi лишу?
А на тую дитиноньку, яку я колишу…

– бринить ледь чутний тоненький голос утiшеноi перепiлки.

Стефка пiдводить очi до Бога. Вiн тут, на стiнi, i там, за вiкном, за вже вицвiлим мiсяцем, за небом i за нiччю, за ранковою зорею й за ii долею. «Дай й’му щiсливу доленьку, Божечку».

Коли вiд дитини вiдмовляеться батько, у нього слiпе серце

Кожне серце мае свое воскресiння.

Коли вiд дитини вiдмовляеться батько, у нього слiпе серце. На цей раз усе було по-iншому. Ослiпла Стефка. «Лиш-но сiмнацять лiт минуло, а вже слiпа», – галайкали по селi люди. Та так воно й було. Ладна, робiтна, але слiпа. Не те щоб цiлком не бачила, та вже дивитися на свiт бiлий по-справжньому не могла. Чи то вiд розпачу, чи вiд безхлiб’я, чи справдi вiд селiтри? Цього не знала навiть вона. Знала лише, що не мала нi безпечного даху над головою, нi хлiба в кишенi. Ось так, мов вiдрiзана скибка, поневiрялася вiд хати до хати, вiд поля до поля. Багатшi брали Стефку в найми. Але не щодня й не завжди. Хiба то життя – попiд тинами?

Та хто радий дiвчинi, що звелася? Тепер уже й не згадуе нiхто, що була ладна, файна iз себе, як макiв цвiт, жодноi роботи не цуралася й по руках не ходила. А як спiвала, то такi колiнця викидала, нiби в солов’я вчилася. Та для Стефки то все залишилося там, де Сидiр козам роги править. Бо згодом пересудiв нахапала, що й на воза не збереш. Та з часом i це минулося. Кожен жив собi про себе. І Стефка теж. Стала тиха, хоч мички мич. Щодня накидала на довгi чорнi коси тоненьку платину, вбиралася в тiсненький байбарак[11 - Байбарак – давнiй верхнiй осiнньо-зимовий одяг iз грубого сукна.] i дрiботiла своiми маленькими нiжками вiд хати до хати. Лише Борисову десятою дорогою оминала. Як i Бориса. Попри обiйстя Йосифа Лабенського теж не ходила. Лиш потайки губи кусала. Але вже е, як е. Хай i в шлунку голодно, i вдома хоч вовкiв ганяй, та дитинку любила бiльше за всiх на свiтi. Якби не Мартин, утекла б свiт за очi й нiкому б у ласку не стояла. Та куди з малим утечеш? Тому й iшла щодня селом собак дражнити. Усе надiялася, що вiзьме хто город виполоти чи картоплю визбирати. За ложку кулешi. Лякана ворона куща боiться. Тiльки не Стефка. Вона не боялася нi ока немилого, нi слова кривого. Їi глибокi синi очi втратили блиск, але не надiю. «Тiлько ти добрий, Боже. Тiлько ти добрий», – шепотiла вона про себе i йшла, не перекладаючи нi на кого свою ношу. Куди? То знав тiльки Бог. Коли Мартин iще був немовлям, прив’язувала його до себе Варвариною великою хусткою й так ходила роботи напитувати. Коли той пiдрiс, то залишала його в старiй халупцi, де оселилася пiсля його приходу на свiт. Нi дiвка, нi газдиня.

Стефчинi батьки зреклися ii, щойно довiдалися, що вона в тяжi. Про Бориса й думати годi. Вiн був iз тих, хто з вареноi крашанки курча висидить i в каламутнiй водi рибки наловить. «Не моя дитина», – та й по всьому. І хто йому що закине? Мае право казати, що хоче. Ледь устиг вiдступити вiд Стефки, як уже до iнших любасок халяви смалив. На Мартина й не глянув. Борисовi було байдужки, що кажуть iншi. А iншi всiм кiсточки промивали. Сiльськi дiти боялися Бориса, аж жижки сiпало, та все ж крадьки спiвали: «А в Бориса срака лиса», «А Борис без баби скис». Дiвчата обходили його сотою дорогою: знали, що жодну iз них замiж не вiзьме (надто вже любив вiн свое призвiлля). А з чоловiкiв хто й за руку не вiтався, а хто ще й перехиляв iз ним чарчину.

Спершу Борис жив у свого батька Трохима Боднара. Трохим був добрим газдою, хоча малоговiрким i сухуватоi вдачi. Робив для людей вiкна й дверi, лагодив рiзний обладунок, при тому чарцi не вклонявся, передки не облизував i був у пошанiвку в односельцiв. У синове життя не втручався. «Най робит, шо знае, – казав Трохим. – Я в й’го лiтах уже газдов був». Борис теж мав добру голову й був чiпкий до роботи.

нав толк у столярствi, боки не облежував, та був не такий вправний, як батько. Усе ж згодом мав i свiй кутик та й жив собi, як знав. І на вроду був нiчогенький: тонкi чоловiчi губи, високе чоло, кучерi догори. З його темно-синiх очей прозирали настiйливiсть i впертiсть. На вдачу гордовитий, наче з бозна-якоi панськоi родини. З жiнками обхiдливий i люб’язний, як далеко не кожен чоловiк, i вмiв будь-котрiй голову задурити. Щось у ньому було таке, чого не мали iншi. Стефка досi не могла збагнути, як на його гачок потрапила. Черпнула кiвш лиха замiсть любовi й тепер мусила нести свiй хрест та на Бога надiятися.

А Борис так i жив, поки не стоптав трохи пiдошов. Тридцять п’ять як для села – то вже старий кавалер, та й не такий красюк, як був дотеперечки. Однi казали – заходився, iншi вже взагалi нiчого про нього не казали, навiть не згадували, а для лагодження обладункiв швидше йшли до Трохима, нiж до Бориса. Зрештою й Борисовi переймом набридало хай i безклопiтне, та однолике життя, у якому тепер дедалi частiше доводилося хапати облизня. От i замельдувався до Нiмеччини.

Мартин знав, що Борис Боднар – його батько, i знав, де той живе, але жодного разу досi не насмiлювався до нього заглянути. Та й на вроду був схожий на Бориса: його кучерi, чоло. Лише очi були небесно-синi, як у Стефки.

– Ну, то де твiй Борис? Ше не скис? Іди, най даст тобi сухарiв, – глумилися дiти, даючи Мартиновi щигля за щиглем. Мартин насував шапку аж на очi й драпцював додому.

– А в Бориса срака лиса, – збиткувався Тодось. – Знаеш чого? Бо вiн щодне сухарi iст.

– Йди гет! – захищався Мартин.

– Боешси? Йди, най i тобi сухарик даст, – напирав Тодось, усвердлюючись у Мартина маленькими чорними очима.

– Менi не тра’ сухарика! – боронився Мартин.

– Дивиси, який гоноровий! А ти його кашкiт видiв? Такого в цiлiм селi не найдеш. Може, тобi даст? Йди-йди! – напосiдався далi хлопець. – Боешси?

– Сам боешси! – ярився Мартин.

– Боешси! – чимраз дужче нагинав Тодось Мартина. Його очi ставали ще чорнiшi. – Баба! Баба!

Мартин терпiти не мiг Тодося. Куций, опецькуватий, вiн був для Мартина бридкий i противний. Тодось полюбляв хвалитися й у все встромляти свого носа. Як казала Стефка, так язиком теленькав, як дурний iз печi. А тепер i до Мартина вчепився. Мартиновi таки ввiрвався терпець.

Борисова хата стояла майже на краю села. Навколо неi ще не було саду, тiльки новенький тин та кущi. Мартин ще не зайшов на подвiр’я, а вже нахапався дрижакiв: а якщо Борис вiдлатае йому боки? Хлопець глибоко вдихнув i випрямив плечi. Рука торкнулася хвiртки. На голосний скрип не зважив. Його ноги так швидко дрiботiли по стежцi й тупцювали по схiдцях, що й не отямився, як уже чипiв[12 - Чипiти – сидiти навпочiпки.] на ганку. Оглянувся. «Ого, скiлько тут усього! І все нове!» Коло самого вiкна стояв маленький порожнiй полубiчок[13 - Полубiчок (дiал.) – дiжечка.] для зерна, на ньому – мiрка, яку в селi називають рожнiвською гелеткою, поруч – новенький дзиглик[14 - Дзиглик (гуцул.) – стiлець.] iз гладенькими шлiфованими лапками, на ньому – бурдюк[15 - Бурдюк (гуцул.) – мiшок iз цiльноi козячоi шкiри для зберiгання молочних продуктiв.] для молока. На стiнi на новенькому гачку висiло Борисове старе вбрання: гачi,[16 - Гачi (гуцул.) – штани.] сардак i крисаня.[17 - Крисаня (гуцул.) – капелюх.]

– Слава Ісу, – зупинився на порозi Мартин, не знаючи, як вступити до хати. Вiн мiцно притиснув одну ногу до другоi, щоб не видати, як вони тремтять.

– Слава Йсу, – вiдповiв Борис, поправляючи чорного картуза iз синьою смужкою.

«Кашкiт як кашкiт», – подумав Мартин.

– Чого прийшов? – зверхньо блимнув на Мартина Борис.

– Хлопцi кажут, шо ти мiй дедьо.[18 - Дедьо (дiал.) – батько.] То я хтiв запитати, чи нема в тебе щос поiсти.

– Поiсти? Іди до тих, хто тебе намовив. Нiякий я тобi не дедьо, – обiрвав його Борис.

– Дедьо! – напосiдав Мартин. – Усi кажут, шо ти мiй дедьо.

– Я сказав, не дедьо! І скажи своiм голопуцькам, що як взлощуси,[19 - Взлоститися (дiал.) – розсердитися] то так вiддубашу iх, що тим бенькартам[20 - Бенькарт (вiд нiм. Bankert) – байстрюк.] нiц не схочеси!

Мартин завмер. Проте очi мимоволi самi глипнули в бiк печi, чи нема десь чого смачненького. Не було. І на столi не було. «Певно, усе вже з’iв», – подумав Мартин. Край печi на залiзному блятi[21 - Блят (дiал., вiд нiм. das Blatt) – поверхня кухонноi плити.] стояв маленький бiлий банячок, такий, як у нього вдома. «Певно, тiлько сама вода лишиласи, а бахурi казали, що вiн щодне лакiтки iст», – прикинув Мартин. Хлопець зумисне озирався довкола. Ото хата! І стiл новий, i лавка. Коли вiн, Мартин, виросте, буде столярувати й собi такi зробить. Хлопець уже наводив оком на всi закутки: «І лiжко нове. І гора вбрання на жердцi, шо висит над лiжком. Аж образи закривае. І нашо й’му скiлько?»

– Шо стоiш, я сказав, шо нiц[22 - Нiц (дiал., вiд нiм. nichts) – нiчого.] для тебе не маю.

– А сухарики?

– Якби’м мав, не дав би! Іди! І нiгди-нiколи бiльше сюда не приходи! Фер

тейн?[23 - Вiд нiм. verstehen – тут: зрозумiв.]

Мартин не вiдповiв. Вiн швидко обернувся й зачинив за собою дверi. «Коли я стану великий, то напечу силу-силенну сухарiв. І як так си трафит, шо до мене прийде голодний Борис, я не скажу йому: „Якби’м мав, не дав би”». Вибiгаючи з ганку, Мартин мимохiть зачепив ногою дзиглик, i той iз гуркотом разом iз бурдюгом покотився по дерев’яних схiдцях. Малий так сполошився, що драпцював аж через оплiток i мало не збив iз нiг Тодося, який засiв у корчах. Мартин думав, що Борис зараз вилетить iз хати, ушкварить за ним, ухопить за шкiрку, вихрестить[24 - Вихрестить – тут: вiдлупцюе.] його, виперцюе на очах у Тодося… Та на подвiр’i було тихо. Мартин мигцем пiдвiвся й чкурнув на дорогу. Тодось заквапився за ним.

– Ну як? Дав тобi Борис поза вуха? – узявся потiшатися Тодось, доганяючи Мартина.

– Вiн сказав передати тобi цево! – Мартин стиснув кулаки й вцiдив Тодосевi в око.

– Я тобi цего не подарую, – засичав Тодось. – Я скажу свому дедеви. Вiн тебе добре вiдлатае. – Тодось ухопив кiлок iз розхитаного сусiдського перетинку й наскочив на Мартина. – Іди i скажи своi’ слiпi’ Стефци, шо я тебе вiдлушпатив. Йди, йди, подивимси, чи вона мого деде страхати прибiжит. Та з тов прiрвов[25 - Прiрва (дiал.) – повiя.] нiхто й балакати не стане.

Мартин не знав, що означае «прiрва» i чому так сказав про Стефку Тодось. Вiн не знав, чому з нею нiхто не хоче балакати. Знав лише, що вона не бачить i що з нею розмовляе тiльки Варвара, i тодi, коли ii чоловiк на роботi. Бралося вечорiти. На небi заблищала велика, як полум’я свiчки, зiрка. Мартин довго сидiв у сiнi й дивився на небо. Воно темнiло й затягалося хмарами. Здiйнявся вiтер. Зникла за хмарами велика зiрка. Стало темно й холодно. Мартин усе ще не наважувався йти до хати. Вiн витирав закривавлений нiс i поправляв роздертi штани…

Це був единий раз, коли Мартин приходив до Бориса. Надалi вiн бокував вiд його хати й нiколи не ставав iз ним до розмови. Слово «дедьо» вiн витер зi своеi пам’ятi й думав нiколи бiльше не проказувати його, як i до першоi розмови з Борисом. Усе вирiшилося якось само собою: Борис таки готувався до вiд’iзду до Нiмеччини. Про це Мартин довiдався вiд Тодося, бо той завжди знав усi новини вiд своеi матерi, яку називали найбiльшою плiткаркою на селi. «Вона й через тин не перегнеться, а ляси поточить», – казала Стефка. Їй не дуже вiрили в селi. Але цього разу Тодосева мама казала правду: за мiсяць Борис поiхав.

Мартиновi виповнилося сiм. Малому Влодковi – два. Влодко народився за рiк пiсля того, як через село йшли вiйськовики. Мартин не знав, що то за вiйськовики й на чийому боцi вони були. Чув тiльки, як Стефка з Варварою часто згадували якогось офiцера Малецького, який ще мав би повернутися в село. Влодко iз самiсiнького народження був кволий i тихий, наче не мав голосу. Маленький, з бiлим хвилястим чубчиком i глибокими, синiми, як у Стефки, очима, вiн радше нагадував Мартиновi Тодосеву сестру Олесю, нiж хлопчика.

Влодко був для Мартина забавкою й покаранням одночасно. Вiдколи малий народився, Мартин був единий, хто про нього турбувався. Коли вiн прокидався, у хатi вже нiкого не було. Мартин знав, що Стефка мала встати перша, занести до хати вiдро води й поставити в сiнях. Вiдтак вона набирала ще два металевi банячки води для Мартина та Влодка й ставила на столик бiля лiжка. Увечерi Стефка мала принести кусник хлiба або дрiбок кулешi, що заробляла за день. «Могли би давати й двi дрiбки, – думав Мартин. – Хiба багатим не все одно, скiлько кулешi варити?»

Мартин знав, що Стефку в селi називали наймичкою, але це було якось приемнiше, нiж «прiрва».

– Стефко, а шо таке «прiрва»? – запитав якось Мартин, коли вони ввечерi iли кулешу.

– Бiйси Бога, Мартине. І чи тобi не встидно таке питати? – Стефка зашарiлася, ухопила з Мартинових рук миску й з грюкотом кинула на пiч. Миска розгойдалася, втратила рiвновагу й шуснула на землю. Жовта грудка кулешi гуцнула на землю й закотилася пiд лавку. Мартин бачив, як Стефка намацувала пальцями кулешу, як витягла ii з-пiд лавки, як поклала ii собi в рот i як довго стояла бiля вiкна, витираючи обличчя запаскою.

Мартиновi стало шкода Стефки. Вiн пiдiйшов до неi, притулився до руки й прошепотiв:

– Ти найкраща прiрва у свiтi, Стефко.

Не всi тi, у кого Стефка гарувала, були багачами, але двi хапкi руки за кусник хлiба – кому не пiдмога? Холод i голоднеча далi гнали ii щодня вiд хати до хати. Як могла, увихалася, лиш би брав хто. Через те, що слiпа, багато платнi не вiзьмеш. Стефка, як i ранiше, ховала пiд тоненьку сiру платину своi чорнi, як сiм галок, коси, вбирала довгу вицвiлу димку,[26 - Димка (дiал.) – спiдниця.] сардак i виходила з хати. Дiти ще спали. Вона була маленька й прудка, нiякоi роботи не цуралася. От тiльки б ще очi могли бачити. «Рукам не конче видiти, ними треба робити», – заспокоювала себе. Стефчинi руки добре знали свою роботу, тому й мали ii. «Через тi роботи я вслiпла, – казала вона Варварi, коли та десь-колись зазирала до Стефки. – Х

ба’м знала, що вiтер занесе селiтру в очи? Ненависна Китиха тiлько фукала: сип бiльше, бо зерна не буде. Але не пересип, бо спалиш корiнь. Хiба всiм потрафиш? Я сипала аж до вечора, бо на другий день мав падати дощ. Та пiд вечiр звiявси вiтер, шо аж душу видувало. “Сип, – желiпала[27 - Желiпати (дiал.) – кричати, сваритися.] Китиха, – най дощ вiдразу скропит! Сип, буде лiпше рости”, – галайкала газдиня. Ото’м досипаласи!»

Мартин чув усi тi розмови, хоча вдавав, що нiчого не тямить. Та коли мiг i чим мiг, пiдсобляв Стефцi. Інколи вона брала його iз собою, i вiн цiлий день збирав картоплю. Навiть тодi, коли йому було лише чотири роки. Вiдколи з’явився Влодко й коли для Мартина не було iншоi роботи, вiн цiлий день назирав за малим, дожидаючи Стефку. Улiтку й восени було легше пильнувати Влодка. Удвох вони шугали в лiс. Мартин то нiс малого на горгошах,[28 - Нести на горгошах – на шиi, так щоб ноги того, кого несуть, звисали вперед.] то вiв за руку. Вiн уже знав, де е суницi й малина, жолудi й буковi горiшки. «Лише не йдем у темнi джемори,[29 - Джемори (гуцул.) – лiсовi хащi.] бо там страхи страшнезнi, там навiть ведмедi е», – казав Мартин до Влодка й садив його на галявинi. Коли Мартин збирав солоденькi ярицi,[30 - Ярицi (дiал.) – суницi.] Влодко тихо сидiв собi й облизував пальцi вiд ягiд. Пополуднi Мартин цуперлив[31 - Цуперлити (дiал.) – нести.] малого назад додому, а вiдтак увечерi Стефка мила обох, наливаючи воду у велику бляшану балiю.[32 - Балiя – велика мiдна чи алюмiнiева посудина, у якiй прали бiлизну й милися.] Та рано чи пiзно приходила зима…

Цього року зима була така хижа, що годi було перезимувати. Снiговиця за снiговицею засипали стежки. Вряди-годи хуртеча так перевiвала дорогу, що iхати в лiс iз гринджолами було годi, а наготовленi на зиму дрова вже закiнчилися. Для Стефки вже було звичним держатися в холодi та на голодному столi, але ж у неi були ще дiти. Вона вгорталася в старий Варварин сардак, замотувалася в коцiвку, взувалася в старенькi бурки i йшла. Спершу Стефка сама сунула глибоким снiгом до лiсу, застрягаючи по стан у снiгу i, як могла, цуприкала[33 - Цуприкати – тут: важко, заледве, з останнiх сил нести.] додому на своему горбi хащ, лиш би трохи нагрiти пiч. Далi брала iз собою Мартина: для снiгу треба добрих очей. Було вiтряно. Мартин брiв глибоченним снiгом, провадячи за собою Стефку, тодi ще не тямлячи, скiльки вiд нього залежить. Снiг сiявся з дерев йому на голову, за комiр, студив тоненьку шию, залiтав у пазушину, що аж мокрiла одiж. Набивався у його шкарбани,[34 - Шкарбани – старе дiряве взуття.] у ноги заходили зашпори, i ще по дорозi до лiсу вiн не мiг рухати пальцями. Та малий не зважав на це: ходив помiж дерев i збирав патиччя, кладучи його бiля Стефки. Вона поволi складала маленьку в’язочку для Мартина, а великий оберемок завдавала собi на плечi й цуперлила його додому. Дорога назад була дедалi важчою. Удома Мартин довго закусував зуби, сидячи бiля печi й тримаючи ноги у водi. Вони болiли, крутили й кололи, аж доки не вiдходили зашпори.

Увечерi Стефка знову кидала в пiч кiлька полiн i сiдала бiля вогню. Вона брала на колiна Влодка, пригортала до себе й колисала, колисала… Слухала, як потрiскуе вогонь, i забувала про день. Вогники вiдсвiчувалися у Влодкових оченятах i ясними язиками свiтили в Стефчинiй пам’ятi, у ii незрячих очах. Малий тримався тоненькими пальчиками за Стефчину хустину й дрiмав. Згодом Стефка пiдводилася, притримувала однiею рукою малого, другою – пiдкидала полiнця, зачиняла дверцята печi, сiдала й знову мiцно тулила до себе Влодка. І так вони довго сидiли на дзиглику, не вiдводячи погляду вiд жовтих прудких язикiв, що полискували крiзь широкi шпарки у дверцятах. У казанку булькала вербова кора. Було чути, як погойдуеться бiля печi дзиглик, як поскрипують його дерев’янi лапки i як ледь-ледь бринить Стефчин голос:

– Котилиси вози з гори, на долинi стали,
Любилиси чорнi очка, тепер перестали.
Любилиси, кохалиси, мати iх не знала,
Розiйшлиси, розсталиси, як на небi хмара.

Далi Стефка поволi пiдводилася, брала на руки Влодка, несла його до лiжка, клала на солом’яний матрац коло стiни й бралася студити чай. Вона переливала його з банячка в банячок, не проливаючи нi краплi на землю. Цей чай був для Влодка. Мартин сам студив свiй чай, випивав його й залазив до брата. Стефка накривала обох великою Варвариною хусткою, поверх якоi накидала верету. Ось так i перебували всi трое до ранку. А зранку Стефка знову даремно бiгла в село на пошуки роботи. Яка робота взимку?! Але iсти дiтям треба.

Почався голод. Стефку вже нiхто не брав на роботу – нi пiр’я дерти, нi кукурудзу лущити: в iнших теж був сутуж на харч. Навiть панi Зелiнська не кликала ii, хоча досi була навчена на чужi руки. Та панi була добра, i коли Стефка приходила просити, завше давала iй не просто кусник кулешi, а й солодкий сухарик. Сухарик був такий смачний, що Мартин завжди уявляв, як вiн тане в ротi. Сухарик зазвичай дiставався тiльки Влодковi. Останнiм часом у панi Зелiнсько

дверi були зачиненi, i Стефка посилала до неi Мартина. Але й Мартиновi не завжди вiдчиняли. Тепер просити вони ходили удвох: Стефка починала з горiшнього кiнця, а Мартин – iз долiшнього. Ось так i йшли вiд хати до хати, щоб принести додому хоч крихту хлiба. Та хто прошаковi радий, коли й у себе в коморi порожньо?

– Я тобi вчора вже давав хлiба, Мартине, – лаявся Трохим. – Я ж не можу щодне варити для тебе кулешу й вiдкладати тобi кусник хлiба.

– Учора ви дали менi тiлько пiвкусника, i Влодко вночи не плакав. Може, ви дасте менi ще той другий кусник, i я бiльше не прийду просити. Обiцяю.

– Та я тобi давав того тижня грудку кулеши.

– І того тижня Влодко такой не плакав. Я кулеши вже не прошу. Тiлько чвертку кусника хлiба. Остатний раз. Я бiльше не прийду, обiцяю.

– Учора ти такой казав, шо обiцяеш не приходити, i прийшов. І далi канькаеш.

– Та я не для себе. Для Влодка.

– А менi то шо. Най й’го Стефка годуе.

– У Стефки нiц нема.

– То най заробит.

– В’на слiпа, i ii вже нiхто на роботу не бере. Якби брав, я би не просив чвертку кусника.

– Ото бенькарт! Понароблюют дiтей, а ти годуй iх на свою голову. Ну добре! Остатний раз!

Трохим скинув свого картуза й повiсив бiля картуза iз синьою смужкою. Далi взяв нiж i попрямував до столу, до тiеi сiроi хустки, яку Мартин уже бачив минулого тижня. Трохим розгорнув хустку, i Мартин побачив у нiй великий шматок хлiба. «Та ним можна було б нагодувати пiвсела», – подумав малий, але не наважився сказати про це Трохимовi, бо той ще передумае.

– Ого! Та там е майже три кусники! – усе ж не втримався Мартин i поволi втягнув у себе повiтря. – Який вiн солодкий!

– Но-но! То не для тебе! – високо звiв гострячки брiв Трохим.

Старий торкнувся ножем хлiба, i маленький, куценький шматочок упав на хустину. Вiн узяв той шматочок i простягнув Мартиновi.

– То вже точно остатний, ферштейн?

Мартин хотiв сказати, що там, на хустинi, ще залишилося кiлька крихт вiд вiдкраяноi скибки (уже його скибки!) i що вiн би iх iз задоволенням узяв разом зi своiм хлiбом. Вiн навiть роззявив рота, щоб сказати це, але Трохим iще раз глянув на нього своiми старими очима, натягнув на них картуза й повторив:

– Ферштейн?

– Ферштейн! – вдихав Мартин повiтря над шматочком хлiба, готовий навiть обняти сердитого Трохима за його щедрiсть. – Коли я виросту й ви прийдете до мене просити, я дам вам три кусники хлiба й двi грудки кулешi.

Мартин не чув, що на це вiдповiв Трохим, бо швидко затиснув у руцi хлiб, щоб не розсипати нi крихти, i помчав додому. Вiн мчав так прудко, що й не помiтив, як уже стояв на порозi.

– Дай, – простягнув до нього своi слабкi й ледь рухомi руки Влодко. – Дай! – промовив iще раз малий тоненькими тихими вустами.

– На! – простягнув йому хлiб Мартин.

Влодко поволi взяв скибку хлiба й усю заклав до рота. Мартин швидко пiдiбрав кiлька крихт, що зосталися в кулацi. Який то смачний мав би бути хлiб! Мартин глибоко вдихнув повiтря над своею долонею. Вона ще пахла хлiбом!

– На, – простягнув Мартин Влодковi тi кiлька крихт i погладив його пальчик. – Видиш, Трохим такой дав нам хлiба. – Вiн поправив солом’яний матрац i накинув на Влодковi ноги сiру вовняну хустку. – Скоро буде лiто. Ми знов пiдем iз тобов у ягоди. Я назбираю тобi цiлу силянку яриць. Ти хочеш яриць?

Влодко мовчав. Мартин глибоко вдихнув i облизав губи.

– Скоро прийде лiто!

Стефка нерухомо сидiла бiля печi й дивилася в той бiк, де на стiнi були образи?.

– Коли я був спраглий, ти напоiв мене… коли я був голодний, ти нагодував мене… – ледь чутно шелестiла вона вустами.

– Подати тобi води, Стефко? – пiдiйшов до неi Мартин.

– Коли я був спраглий, ти напоiв мене… – повторювала, наче ввi снi, Стефка.

Мартин пiдiйшов до печi, узяв металевий банячок, зачерпнув iз нього води й зробив кiлька ковткiв. Вiдчував, як свiжа холодна вода опускалася в шлунок. Мартин iще раз зачерпнув води й поклав банячок бiля Стефки. Їi пересохлi губи щось намагалися сказати, але лихоманка була сильнiша вiд Стефки. Мартин злякався. Вiн зачинив за собою дверi й побiг до Варвари. Далi – до потiчка. Саме тут була та масна жовта глина, яку вiн iв учора. Мартин торкнувся пальцями прохолодноi поверхнi, вiдiрвав вiд неi шматок i злiпив велику скибку хлiба. Роздiлив ii на двi половини. Одну заховав у кишеню. Для Стефки… Коли повернувся, Варвара сидiла бiля лiжка й прикладала до Стефчиноi голови якусь мокру шматину.

Сонце вже сiдало за обрiй. Земля була ще мокра й холодна, але в повiтрi вже витала весна. Мартин сидiв на вологiй землi бiля потiчка й вечеряв злiпленою з глини скибкою хлiба. «І вiдки шлунок знае, що йому мало води й що йому треба харчу? І вiдки язик знае, що хлiб – це добре, а глина – не?» Мартин поклав на язик останнiй шматочок i поволi розтирав його до пiднебiння. Йому пахнуло тими крихтами, що залишилися на Трохимовiй хустинi, i грудкою кулешi, яку вiн приносив Влодковi минулого тижня.

Хтось розпустив чутку, що з другого боку Черемошу е чи то дiжки, чи то чани з браг

ю. Треба лише переплисти на човнi на другий бiк рiчки – i ти вже в Іспасi! Виявляеться, в Іспасi була гуральня. Для того, щоб кудись дiвати рештки, бiля заводу ще бозна-коли вибехкали величезнi й глибоченнi бетоннi ями, до яких нiхто нiколи не дивився. Саме туди скидали всiлякi жмаки, що залишалися вiд виробництва. Голод так невтомно протоптував дорогу до Іспаса, що туди рушило мало не пiвсела.

Снiг уже потроху сходив. Почалася вiдлига.

– Пусти малого, най i тобi шос’ принесе, – казала Варвара Стефцi.

– Та вiн ше замалий для такоi дороги, – зiтхала Стефка.

– Пусти! Я такой iду й за малим подивлюси, – переконувала Варвара. – Я би’м сама принесла тобi троха браги, та як мiй Дмитро взнае, шо я з тобов дiлиласи, то з хати вижене.

Пустила.

Мартин iще нiколи не бував по той бiк Черемоша. День був сонячний i тихий. Стара й втомлена верба вiдпустила човен на воду. Човен був невеликий, та iх аж шестеро в ньому вмiстилося. Звiдки Мартин мiг знати, що таке шестеро, коли вмiв лiчити лише до трьох. Хвилi бiгли швидко, особливо посерединi рiчки. Мартин сидiв на дерев’янiй дошцi й тримався за бортик човна. Його погляд тримався то однiеi хвилi, до другоi, то третьоi, супроводжуючи iх, аж поки вони не зникали у великiй водi. Тут вода була ще страшнiша, нiж видавалася з берега. Мартиновi крутилося в головi. Варвара весь час тримала його за руку.

– Боiшси? Думав, шо тут горобцеви по колiно? – перервала мертву мовчанку Ганька, звертаючись до Мартина.

– Не боюси, – ще мiцнiше вхопився за Варвару Мартин.

– Дивиси, як за тебе вхопивси! Ти так тримаеш того вишкребка, нiби то твiй Андрусь чи Оленка, – терликала далi Ганька.

– Ади, а тобi шо розходитси? Як хочу, так тримаю, – вiдрiзала Варвара.

– Як Дмитро взнае, з ким ти по брагу ходила, то з дому вижене.

– Не твое сi меле. Паси свого хлопа, а не мого, – вiдвернулася Варвара й ще мiцнiше пригорнула Мартинову руку.

Мартин чув ту дивну розмову, але не прислухався до неi. Вiн не хотiв чути, що Дмитро може вигнати Варвару з дому, бо й сам страшенно його боявся. Вiн знав вiд Стефки, що Дмитро з тих, хто кулаком i вола вб’е.

Мартин дивився, як човен пiдпливае до берега, i важко дихав.

Повiтря було смердюче й квасне. Мартин не знав, як пахне брага й що то таке взагалi. Ще здалеку його почало млоiти. Вiн iшов глевкою мокрою стежкою вслiд за Варварою й дивився на ii слiди. Точнiше, не йшов, а плентався.

– Нам туда, видиш? – показала пальцем кудись у далечiнь Варвара.

– Виджу, – утомлено сказав Мартин, перекладаючи в другу руку вiдро.

Вiн не знав, про що йдеться. Бачив тiльки гурму людей, що штовхалися одне наперед одного.

Чани були багато вищi вiд нього, i дотягнутися до них було годi. Мартин тримав у руках свое вiдерце i ще не знав, як мае зачерпнути ним густоi глевкоi «кашi», яку вже бачив у чужих вiдрах. Люди штурхалися однi перед одними, начебто там панi Зелiнська безкоштовно роздавала сухарики. Хлопчик дивився на всю цю товкотнечу й не знав, що мае робити далi. Вiн бачив, як Варвара пропихалася наперед. За якусь мить вона вже пересипала Мартиновi «здобич» i подалася набирати браги для себе.

Люди швидко одне за одним вiдходили вiд чанiв i прямували до Черемошу. Варвара взяла Мартина за руку, i вони рушили теж. Раптом Варвара стишила ходу й зупинилася. Вона поклала вiдро на стежку й глибоко дихала. Мартин бачив, як Варвара зблiдла.

– Варваро, тобi зле? – запитав Мартин, заглядаючи в ii розгубленi горiховi очi. Вiн вiдчув, як його ноги почали труситися. Мартин поставив свое вiдро бiля Варвариного й уже не думав про бiлi пружки на своiх долонях.

– Нiчо’, зара’ перейде, – вiдвернулася Варвара, затулила долонями рот i звернула за стежку. Мартин бачив, як вона блювала, вириваючи iз себе якiсь дивнi й страшнi звуки, вiд яких йому ставало ще моторошнiше. Вiн розумiв, що в ii шлунку нiчого немае.

– Може, з’iш троха браги? – почав глибоко дихати Мартин. – Я бiльше нiц не маю.

Варвара похитала головою, пiдвелася, витерла рукавом лице, узяла в Мартина його вiдро й почала поволi пришвидшувати ходу. До односельцiв було ще так далеко.

Стефка вже стояла на порозi. Ще з дверей вона взяла в Мартина вiдерце й поклала на стiл. Мартин бачив, як Стефка брала якусь бiлу шматину й цiдила крiзь неi брагу, як лiпила iз залишкiв паляницi i як пекла iх на кухнi. У хатi смердiло так, як смердiло бiля того глибочезного чана. Стефка поставила на стiл паляницi.

– Їж, скiлько хочеш. То як свято нинi.

Стефка годувала Влодка зi своiх рук. Вiн не пручався й нiчого не казав, лише довго-довго тримав у ротi перший шматочок паляницi. Зiвка[35 - Зiвкий (гуцул.) – без смаку.] й смердюча грудка нiяк не проходила в горло. Навiть голод ii не проштовхував. Нi, голод таки був сильнiший…

Наступного дня Мартин знову подибав до Іспаса. На цей раз уже без Варвари. Вiн iще не знав, як зможе начерпати глевкоi кашi й чи сусiдка Микитиха, якiй Стефка доручила Мартина, пригляне за ним.

Микитиха тримала Мартина за ноги, а вiн сам опускав у чан вiдерце.

ан був страшний i глибокий. Мартин нiяк не мiг дотягнутися вiдром до браги.

– Пiдойми мене вище, бо не достаю, – гукнув Микитисi Мартин, задихаючись вiд смороду.

– Най тi твоя Стефка пiдоймае, – вiдворкнула Микитиха й зi злостi мало не вкинула Мартина в чан. Малий похитнувся й ухопився за бортик. Вiн побачив той чан зсередини – страшну й смердючу брагу, у якiй плавали бруднi коричневi жмаки й усякий мотлох. Раптом перед самiсiньким носом Мартин уздрiв чиюсь синю закостенiлу руку в мокрому розлiзлому рукавi, що стирчала з дна чана. Хлопець закричав. Але то був якийсь дивний крик, що не мав звуку. Вiн усе ще тримався горла й нiяк не мiг вiд нього вiдiрватися.

– Ти вже? – рiпанила[36 - Рiпанити – тут: горлати.] Микитиха, усе ще тримаючи Мартина за ноги. – Ото пуцьвiрiнок!

Мартин не мiг нiчого вiдповiсти. Вiн тiльки побачив, як розкриваються його долонi, i як випадае з його руки вiдро, i як воно падае в брудну брагу, не зачiпаючи тiеi страшноi руки в мокрому розлiзлому рукавi.

– Утопив видро? Ото вилупок! Ади, видиш, вiн такой втопив видро!

– Другий раз най твоя Стефка сама йде, – чув Мартин позаду себе. Його ноги неслися до того самiсiнького мiсця, де вчора блювала Варвара. Вiн повторював тi самi рухи, але голос у нього так i не з’явився.

Стефка нiяк не могла отямитися.

– Як ти мiг втопити видро?! Як ти мiг?! – повторювала своiм захриплим, хворим, знеможеним голосом.

Мартин мовчав. Вiн не хотiв нi паляниць, нi браги. І не знав, чи хотiв вiн чогось узагалi.

Цiлу нiч дивився в темряву й тулився до Влодка. Розумiв, що не мае права бути такий кам’яний. Знав, що Влодко лiг спати голодний. Добре тямив, що Стефцi вже давно нiхто не дае нi хлiба, нi кулешi. І тепер вiн, Мартин, став единим годувальником сiм’i. А сьогоднi вiн, единий годувальник, кинув сiм’ю напризволяще. Злякався мертвоi людини. Але ж iншi не злякалися! І тепер через нього, лякливого Мартина, у хатi немае браги. Через нього, легкодухого Мартина, голоднi Влодко й Стефка. І саме через нього, слабохарактерного Мартина, у них болять шлунки. Мартин мiцно заплющив очi, але з-перед них нiяк не зникала та закам’янiла синя рука, що стирчала з чана.

Наступного ранку Мартин знову подався старцювати. Вiн знав, що сьогоднi мусить щось принести. Дверi панi Зелiнськоi були зачиненi. Мартин кiлька разiв натиснув на клямку, ще кiлька разiв постукав у дверi й знову натиснув на клямку. До дверей нiхто не пiдходив. Мартиновi здалося, що вiн чуе за дверима кроки. Вслухався в них, як вслухаються в нiч, коли за вiкном гуде вiтер. Мартиновi навiть здалося, що вiн бачив, як загойдалася у вiкнi фiранка. Про всяк випадок навiть тричi гукнув:

– Панi Зелiнська, то я, Мартин. Не впiзнаете мене? Я Стефчин Мартин. Втворiт менi! Не бiйтеси. Я не злодiй!

Фiранка бiльше не гойдалася, i за дверима не було чутно крокiв.

До Варвари Мартин не йшов. У неi своi два малi гаврики. Вона й сама не знае, як iз ними раду дати. Минулого тижня, коли Мартин з’явився у Варвари на порозi, а саме в цей час ii чоловiк вечеряв, у нього закрутився свiт, i вiн упав посеред кiмнати. Мартин знав, що Варварi добряче перепало вiд Дмитра i за те, що вiднесла Мартина додому, i за той шматок хлiба, який чоловiк знайшов у Варвари за пазухою, коли вона тримала Мартина на руках. Дмитро бив Варвару щоразу, коли Мартин переступав iхнiй порiг. «То не вiн б’е, а горiвка, – казала Варвара. – Як тверезий, то людина. А як нап’еси, то нi з комареву нiжку нiкому нiц не даст».

«Чого однi дают кусник хлiба, а iншi вiдбирают? Чого однi багатi, а iншi такi, як ми? – Мартин витер рукавом очi й ще раз глянув на Варварине вiкно. – Най краще в мене болит шлунок, нiж у Варвари – тiло».

Сьогоднi вiдмовили всi. Останнiм порятунком був Трохим.

– Я казав, аби’с бiльше не приходив? Казав? Дивиси на мене й вiдповiдай. Казав?

– Казали, – утомлено пiдвiв Мартин на Трохима очi.

– То якоi мари ти знов прийшов?

– Влодко не може iсти сухарики з глини. Я i круцьки лiпив. Не iсть.

– Ну а менi то шо?

– Як шо? Ви поможете й’му, правда?

– Не! – гримнув Трохим. – Йди гет!

– Та як гет? Влодко не може iсти сухарики з глини.

– Скажи це своi Стефци, а не менi. Я не збираюси годувати ii вилупкiв. А тепер забирайси звiдси. Марш!

– Трохиме! – Мартин став перед ним на колiна й обiйняв його ногу. – Там, на столi, ще е пару дрiбок. Дайте хоч двi.

– Я сказав: гет!

Мартин тихо переступив порiг i поплентався додому. Вiн не знав, що мае сказати Влодковi.

Влодко, як i щодня, майже нерухомо сидiв у кутку кiмнати й чекав.

– Дай! – прошепотiв малий ледь рухомими губами, мляво пiдводячи на Мартина своi синi очi й повiльно простягаючи до нього важкi руки.

Мартин пiдiйшов до малого й торкнувся його надутих, як м’ячики, маленьких пальчикiв. Влодко спробував незграбно схопити Мартинову руку й дотягнути ii до рота. Рука була порожня й мокра вiд слiз.

Стефка сидiла бiля печi й дивилася в землю. Десь-не-десь вона видавала якiсь дивнi тоненькi звуки, схожi на голос птаха. Мартин п

клав бiля неi циновку з водою, але Стефка не взяла. Вона подула на свiчку, i в хатi стало темно. Мартин боявся. Вiн боявся, коли Стефка видавала тi дивнi звуки, i боявся, коли вона мовчала. «То я винен, шо Стефка так мучиси. То я винен», – витирав вiн рукавом сльози.

Мартин лiг бiля Влодка, накрив його вовняною хусткою й пригорнув до себе. М’яке, як м’яч, тiло майже не рухалося. Мартин мiцно пригорнувся до брата й так тримав його, щоб хоч трохи вiдiгрiти. Серед ночi вiдчув, що Влодкове тiло стало цiлком холодне й нерухоме. Мартин закричав.

– Стефко, де ти? Стефко? – зiрвався Мартин на рiвнi ноги.

– Я ту’, – почулося вiд печi. – Спи. Влодкови вже легше. Вiн вже не буде видiти, що таке порожнi руки…

Мартин чув, як погойдуеться дзиглик, як поскрипують його дерев’янi нiжки…

– …Гайчи, тобi гайчи,
Нема дома мамчи,
Пiшла мамка в поле,
А ти спи, соколе.
Люляй менi, люляй.
В едно вiчка стуляй…[37 - Гуцульська колискова пiсня.]

Мартин притиснувся до стiни. Вiн не чув нi вiтру за вiкном, нi голоду в шлунку. Чув лише тонесенькi жалiбнi звуки пташки, що долинали вiд печi. То була Стефка.

Бечкова недiля[38 - Бечкова недiля (гуцул.) – Вербна недiля.]

Боговi виднiше, яку недiлю дарувати людям.

Коло Стефчиноi хати також була латка землi, але Стефка не мала чим засаджувати ii. Ось так та латка й стояла без дiла: нi для себе, нi для чужих. По сусiдству був iще один клапоть. Хто ним порядкував, Мартин не знав. Знав лише, що якийсь гайдабура[39 - Гайдабура – бешкетник.] втелющився туди й зробив на ньому збитки, i газда вирiшив поквитатися. Уся вина лягла на Стефку. Вона едина в селi могла мати стосунок до того трафунку: цiлими днями без дiла тиняеться й лиш собак дражнить. Саме так газда й сказав вiйтовi.[40 - Вiйт – сiльський голова.]

На той час у селi перебував посланець, який мельдував[41 - Мельдувати (дiал.) – зголошуватися; тут: шукати тих, хто зголоситься.] людей до Нiмеччини. Уже трохи люду постягав, але треба було ще. «Хто си за бiдного заступит? Хiба ще й ногов трутит», – казала Стефка, коли Варвара розповiдала, що беруть тих, хто не може вiдкупитися. Чи так було, чи нi, Стефка не знала. Знала тiльки, що дехто язик мозолив i навколо Стефки. «Проти злого люду не попреш, – зiтхала Стефка. – Людська лють страшнiша вiд Божоi кари». Та лють ринула i на неi.

Тодось уже бачив нiмецького посланця: той приходив до хати забирати до Нiмеччини його дедя. Казав, що посланець упертий i нiкого не слухае.

Коли Мартин побачив на порозi маленького хирлявого чоловiка, вiн спершу навiть не повiрив, що то мiг бути нiмецький посланець. Вiдтак почув його бесiду i все зрозумiв.

– Це твоя робота? – дивився той на Стефку, пiдвiвши догори пiдборiддя.

– Я не заходила на той подiлок, – пояснювала Стефка. – Бiгме Боже! Я чуже нiколи пальцем не рушила. Я могла собi все заробити сама. Бiгме Боже!

– Не божиси, Стефко. Не гнiви дурно Бога. Так виглядае, шо то ти була. Хто, крiм тебе, мiг би таке зробити?! – пiдливав оливи в розмову газда городу.

– А шо, у селi мало люду? – боронилася Стефка.

– Але не такого, як ти, – не вiдчiплявся газда.

– Годi! – зупинив iх посланник. – Стефо, мусиш прийти на постерунок.[42 - Постерунок – вiддiлок полiцii.] Ти мусиш вiдповiсти!

Мартин не знав, що таке постерунок. Вiн помiтив, як Стефка сполотнiла. Досi вiн ii такою ще нiколи не бачив.

– Та бiйтиси Бога, паночку. У мене дiтвак сам лишиеси, – дихала глибоко Стефка. – Паночку, чуете, вiн оден лишиеси, паночку. Вiн сам без мене не вижие, чуете? Не треба, паночку!

– Не проси, тобi нiц не поможе, – не вiдступав посланець.

– Я прошуси в вас, не треба! Чуете? Я прошуси! Ради дiтвака прошуси! – Душа вже мало не летiла до Бога, але ii не пускала дитина. – Паночку! Змилосердьтеси! У вас також е дiти. Є, правда? Ви також би хтiли iх видiти, правда? – Їi серце топилося в дощi слiз, у повенi безсилля. Ноги ставали м’якими стеблами, пiдкошеними холодними вiтрами, i самi падали на колiна. У душi була велика моква,[43 - Моква – вологiсть.] висушити яку мiг лише Бог. – Паночку, пожалiйте дитину. У него нiкого нема, крiм мене. – Стефка стояла на колiнах, складаючи до посланця руки, як до Бога. – Паночку, я знаю, вiд мене всi вiдрiклиси. На мене легше плюнути, бо бiдна. Кажут, шо я обгойдра,[44 - Обгойдра (гуцул.) – блудниця.] шо гоницi,[45 - Гоницi (гуцул.) – розпусниця.] шо вiйтра.[46 - Вiйтра (гуцул.) – повiя.] На мене найлегше сперти. Але то не я зробила шкоду! Бiгме Боже, не я. Я чуже нiколи не рушу! І нiгди-нiколи не рушила. Бiгме Боже! Не забирайте в мене дитину. Прошуси в вас!

– То ти Бога не боiшси по чужих городах тлумитиси, – не давав спуску господар.

– Бiгме Боже! То не я! Присягаюси! Та в мене дитина! – витирала мокрi слiпi очi Стефка, не встаючи з колiн.

– Тебе заберуть до Нiмеччини, а дитина буде з Трохимом. Хiба вiн не його дiд? – дивився на Стефку посланець.

– Та дiд, але нас не визнае.

– Мусить визнати. По закону. Забирайте дитину!

– Стефко! – кинувся до неi М

ртин, вклякнув i пригорнувся до ii мокрих рук.

…На Святий Вечир Христос родивси, ой, дай Боже,
А на Йорданi в водi христивси,
А на Великдень в зорi свiтивси, ой, дай Боже,[47 - Гуцульська колядка.] —

то спiвала не Стефка, а квилила пiдбита перепiлка, що не могла сама звестися на ноги. Вона безкрило сидiла на землi й мiцно тулила до себе Мартина. Колисала й тулила, тулила й колисала, аж поки посланець не вихопив його в неi.

– Стефко! – кричав Мартин. – Стефко! То я у всьому винен, то я, – тер кулаками червонi очi. – То я винен. То через мене ти так мучишси. То через мене…

Мартин добре знав Трохимову хату, але Трохим не хотiв, щоб у цiй хатi жив Мартин. Сусiди намовили дiда, щоб той сказав, що не може собi дати ради з малим i хай Мартина заберуть вiд нього.

Була Бечкова недiля. У кутку за образ Трохим застромив галузку жовтих котикiв. Вони ще були свiжi, хоча вже трохи осипали свiй пилок на лаву. На столi лежала сiра хустина iз загорненим у неi хлiбом.

Мартин сидiв на лавi й чекав. Трохим ходив iз кутка в куток, вiдтак пiдiйшов до вiшака, узяв картуза iз синьою смужкою й простягнув Мартиновi.

– Возьми. Борис сказав тобi передати.

Мартин не ворухнувся. Не глянув нi на Трохима, нi на картуза. Якби на його мiсцi був Тодось, той би давно вхопив картуза й висадив би собi на голову.

– Бери, кажу. Може, треба буде.

Мартин мовчав. У кiмнатi було тихо, як перед грозою. Мартин стиснув кулаки й ледь чутно човгав ногами. «Менi не треба того кашкiта. Най си тримае», – подумав Мартин.

Скрипнули дверi, i в кiмнату зайшов високий, пiдтягнутий молодий чоловiк у вiйськовiй унiформi. Мартин бачив його вперше. Та й узагалi вiн уперше бачив так близько справжнього вiйськовика. Широкий коричневий ремiнь iз блискучою пряжкою, рiвненькi з кантиком штани, чистенькi блискучi чорнi чоботи, добре виголене обличчя, коротко пiдстрижене чорне волосся, на головi вiйськовий кашкет… Вiйськовик пройшовся широким кроком по кiмнатi, поправив швидкими рухами блюзу й ремiнь i подав Трохимовi руку. Вiдтак щось сказав до Трохима, але Мартин не розчув. Проте не переставав притискати кулачок до кулачка. Його ноги приросли до землi й уже бiльше не човгали.

– То це ти Мартин Боднар? – звернувся вiйськовик тепер уже до Мартина.

– Я, – впiвголоса вiдповiв хлопець.

– Готовий iхати зi мною?

Мартин мовчав.

– Я так i знав, що готовий, – обернувся вiн до Трохима й пiдiйшов до Мартина. – Сирота, кажете. У нас таких багато. Не хвилюйтеся, йому в нас погано не буде.

– Лиш би не зобидив хто, – затремтiв у Трохима голос.

– Не зобидить, побачите!

– Дав би Бог! – Трохимiв голос iще дужче затремтiв. Старий глибоко вдихнув, пiдiйшов до столу, узяв сiру хустину з хлiбом i поклав Мартиновi до рук. – Возьми!

Мартин бачив, як мокро заблищали Трохимовi очi. Трохим поклав на хлiбину картуз iз синьою смужкою й швидко зачинив за собою дверi.

До хати вiн бiльше не заходив.

До Косова iхали пiдводою. На пiдводi було ще кiлька дiтей. Мартин iх не знав. Знав тiльки, що двох iз них звали Степаном i Павлом. Третiй, зизуватий хлопець виглядав трохи чванькувато. Вiн зверхньо дивився на кожного й нi з ким не розмовляв. Степан хотiв дати йому щигля, але передумав. Мартин навiть бачив, як Степанова рука висiла над головою того гордiя, але поволi опустилася на колiно. Дiти сидiли на дерев’яних дошках, тримаючись за бортик пiдводи, i, ще ладом нiчого не розумiючи, роззиралися довкола. Спершу вони перешiптувалися один з одним, торсалися, пiдкидали вгору чиюсь шапку, ловили, смiялися, а вiдтак принишкли, наче поринули в сон. Пiдвода похитувалася вiд кожноi глибки, вряди-годи пiдкидаючи весь свiй «багаж». Фiрман усе ще шмагав коней батогом, i тi швидко дуднiли грунтовою дорогою. Земля була волога й вiдгонила сирiстю. Дерева пiдiймали догори голе безборонне вiття, i лише вiтер був його властителем. Мартин дивився то на дiрки в дошках, то на манiвець позаду пiдводи, то на небо, притемнене хмарами. Хмари не знали, куди припудить iх вiтер, а Мартин не знав, куди припровадить його ця пiдвода.

«Де ти, Стефко?»

– Чого боiтеси? Іншi дiти не мают шо iсти, а ви в притулку панувати будете! – коментував фiрман.

Дiти повагом пiдiймали голови й дивилися на фiрмана. Вони нiчого не запитували. Кожен перебував у своему свiтi, хоча iх зводив докупи один великий свiт – свiт невiдомостi.

Територiю притулку було обведено височезним парканом. Пiдвода зупинилася бiля самiсiньких ворiт.

– Приiхали! Косiв! – сказав фiрман. – Ви що, позасинали?

Дiти поволi повистрибували з пiдводи, тримаючи в руках своi клунки. Фiрман вiдчинив ворота. То було велике чистеньке подвiр’я з криницею посерединi. Бiля самiсiнькоi загорожi – два великi будинки зi свiжопофарбованими коричневими дверима. Мартин бачив, як вiдчинилися дверi i iм назустрiч вийшла приемна усмiхнена жiнка в бiленькiй блузцi, коричневiй спiдницi та коричневих черевичках на високих пiдборах. Таких Мартин iще нiколи не бачив. На ii шиi розвiвалася тоненька, майже повiтря

а хустинка. Густе чорне волосся спадало на чоло. Жiнка поправила волосся, причепурила на шиi хусточку й ще раз усмiхнулася.

– Проходьте.

Спершу всiх обчикрижили пiд бубон, вiдтак повели до лазнички. Лазничка була схожа на справжню кiмнатину. Усе тут було охайно й чисто. На лавках стояли мiдницi з водою, поруч – мило й рушник.

Жiнка в халатi принесла гарячоi води й хлюпнула в кожну мiдницю. Це була панi Зося, «люб’язна лягерова», як ii тут називали. Саме вона найбiльше пiклувалася про новеньких. У неi було темне коротке хвилясте волосся й м’якi зеленi очi. Таких Мартин ще не бачив. Панi Зося розмовляла з усiма дуже люб’язно – хлопець досi й не пiдозрював, що можна бути таким обхiдливим iз кожним.

– Охайнiсть i чистота – дзеркало притулку. Роздягайтеся! – звелiла панi Зося. – Вбрання скидайте он туди! – показала на кут, де лежав сплющений порожнiй мiшок.

Мартин поквапом заховав картуза за плечi. «Не вiддам!» – прошепотiв вiн подумки. Далi нишком присiв i поклав картуз пiд лаву. Здаеться, нiхто не помiтив. Крiм зизуватого хлопця (згодом Мартин дiзнався, що то Іван Лаба). Але той не встиг ще пустити пари з рота, як Мартин наступив йому на ногу й показав кулака. Хлопець засичав i показав кулака у вiдповiдь. Хiба Мартин мiг це витримати? Вiн пiдвiв руку, щоб нарештi вперiщити Івановi щигля, як раптом до лазнички ввiйшов молодий, невисокий пан в унiформi. Степан опустив руку.

– Добридень! – привiтався чоловiк.

Нiхто нiчого не вiдповiв.

– Добридень, – ще раз проказав пан в унiформi, оглядаючи хлопцiв. – Коли до вас вiтаються, треба вiдповiдати, ясно? – Тепер вiн уже не виглядав таким гречним, яким видався спочатку. Та й мова в нього була якась надто панська.

Вiн спакував увесь старий дитячий одяг у мiшок, закинув собi на плече й зачинив за собою дверi.

Панi Зося поклала на лавку бiля кожного рiвненько складену купку нового одягу й вийшла. Мартин iще нiколи не носив такi споднi:[48 - Споднi (дiал.) – штани.] вони були бiлi, як снiг. Спершу вiн навiть не наважувався вдягати iх: а якщо, не дай Боже, замастить! Капцi були трохи завеликi, зате, як сказала панi Зося, будуть добре носитися, бо вони зi справжньоi свинячки. Мартин не знав, що таке свинячка й чи вона завжди справжня. Знав тiльки, що в нових капцях тепер у нього завжди будуть сухi ноги.

Панi лягерова таки викрила Мартинiв картуз.

– Чий? – запитала вона вже твердiшим тоном. Усi мовчали. – Чий? – повторила ще голоснiше.

Зизоокий хлопець кивнув на Мартина.

– Твiй? – зиркнула на нього панi Зося.

– Мiй, – опустив очi Мартин.

– Чому ти сам не сказав? – тиснула панi лягерова.

– Боявси, шо в мене й’го заберут, – пробурмотiв Мартин, переступаючи з ноги на ногу.

– Не боявси, а боявся, не й’го, а його, не заберут, а заберуть. Маеш вчитися розмовляти правильно.

– Вiддайте мiй кашкiт, – хлипнув Мартин. – То дедiв.

– Вiддайте! Шо скаже й’му й’го дедьо? – заступився за Мартина Степан.

– У притулку унiформа. Одяг тiльки чистий. Ясно?

Мартин нiчого не хотiв розумiти. Вiн вiдчував, як по щоках котяться сльози. Намагався спинити iх рукавом, але нiчого не виходило.

У цю мить у дверях знову з’явилася чиясь постать. Панi Зося швидко зникла за дверима. Разом iз картузом.

Кого-кого, а Тодося зустрiти тут Мартин сподiвався найменше.

– І ти тут? – аж на лоба викотилися йому очi.

– Я?… Дедя забрали в Нiмеччину, а… – з Тодосевого маленького чорного ока викотилася сльоза й пробiгла по обличчi. Мартин бiльше нi про що не розпитував: досi вiн був упевнений, що в Тодося замiсть серця каменюка.

До сьогоднi хлопцi не знали, нi що таке притулок для сирiт, нi що таке школа. І Мартин не знав, бо нiколи не жив нiде iнде, як у Стефки. І до школи не ходив, хоча йому вже було вiсiм.

Був ранок. Панi Левська, iхня вчителька, найперша зайшла до кiмнати. Усi наступнi днi iх будив негречний вiйськовик пан Стоцький. Через рiдкi зуби й довгий нiс учнi прозивалися йому «пан Щупак». Мартин iще хотiв потягнутися в лiжку: у Стефки можна було все. Хiба що робота де пiдверталася. У притулку все було по-iншому.

Ранок розпочався з «Отченаша» (це едине, що нагадувало про дiм). Навiть Тодось знав «Отченаш» напам’ять. Вiдтак Мартин ледь устигав за темпом: спорт, лазничка, вдягання, зала для снiдання, уроки… «Рушник – у шафу, мило – у шухляду, лiжко – на кант, одяг – на кант», – пiдганяла панi Левська владним голосом. Хлопцi вдяглися в новенькi бiлi штани, бiленькi сорочечки i йшли до снiдання. На порозi стояв пан Щупак. Споглядав, чи всi тихо йдуть коридором, чи не стрибають i не штурхають один одного. Панi Левська зайшла до зали першою. Вона так швидко чимчикувала на високих пiдборах, що дiти ледве встигали за нею. Їi бiлу, як снiг, блузку, було легко впiзнати здалеку.

Мартин уже знав, де мае сидiти, але ще не знав, скiльки разiв вони будуть iсти й чи будуть сухарики взагалi. Також не розумiв, чому всi чекали саме на сухарики. Тi лежали на тарiлцi посеред столу, i кожен мiг узяти собi кiлька, запиваючи кавою з молоком. Март

н довго дивився на тарiлочку й не наважувався простягнути руку. Сухарики були схожi на тi, що пекла панi Зелiнська. Навiть ще рум’янiшi.

– Чого сидиш, бери! – стусонув його пiд бiк Тодось. – Твоя Стефка таких тобi нiгди-нiколи не пекла. – Тодось простягнув Мартиновi сухарика, чекаючи його реакцii. Мартин так i не зрозумiв, як сухарик опинився в його руцi.

– Ти мав би сказати «дякую», – приступила до нього люб’язна панi Зося. – Пам’ятаеш, що роблять iз невихованими?

Мартин знизав плечима, не розумiючи слiв панi лягеровоi. Вiн повiльно пiднiс до рота сухарик i, не вiдкусивши нi крихти, поклав його знову на тарiлку. Досi сухарики мiг iсти лише Влодко… Мартин вiдчув, як заплющуються його очi, бачив, як простягаються до нього крихiтнi безпомiчнi пальчики, як ледь ворушиться маленький ротик, видаючи тонесенький звук, схожий на голос новонароджених Варвариних кошенят. Влодко? Мартин пiдходить ближче. «Дай», – раптом уже виразно чуе вiн Влодкiв голос i оглядае своi порожнi руки. Що вiн дасть братовi, коли в нього нiчого нема? Ось вiн, Мартин, уже бачить гору за Рожневом, там, де можна довго сидiти на мокрому облозi, i Стефка не скаже: «Встань, застудишси». Вiн зриваеться з мiсця, прямуе спершу гостинцем, вiдтак путiвцем. Уже майже бiжить. Тепла блюза сковуе його. Вiн похватом звiльняеться з ii рукавiв i чимчикуе далi. Блюза зостаеться лежати на вогкiй дорозi. Вiн оглядаеться, бачить, як мокне на дощi його блюза, не вертаеться за нею, а хапливо дереться догори. Мокро. Черевики сковзують униз. Мартин швидко розшнуровуе iх, стягае й босонiж дряпаеться до тiеi гори з жовтою глиною. Ось вiн уже тут, на горi! Ось вiн уже бачить, як гори пiдпирають небо, як висить над полем яструб… Тут вiтер iще дужче прибивае до грудей його холодну мокру сорочку, але Мартин похапцем сiдае на мокрий облiг i набирае в груди повiтря. Ще трiшки! Вiн доторкаеться руками до жовтоi глини, щоб вiдiрвати шматок. Вона холодна й гладка. Вiн вiдчувае ii на пальцях, на долонi, пiд нiгтями. Вiдривае вiд неi кусник, кладе собi на долоню, прикривае другою й сплющуе в паляницю. Заокруглюе пальцями крайчики, тре ними об долоньку. Один сухарик готовий. «Се для Влодка!» Мартин хапки застромлюе сухарик у кишеню, ще раз торкаеться пальцями до гладкого сирого облогу. Мигцем вiдривае ще кусник глини. «Се для тебе, Стефко!» Вiн чуе ii голос, що доноситься з хати аж сюди, на гору: «…коли я була спрагла, ти напоiв мене…» «Я зара’ буду, Стефко!» Раптом Мартин згадуе, що Влодко не iсть глинянi сухарики. А що буде, коли Трохим нинi не дасть йому кусника хлiба для Влодка? Ось Мартин уже стоiть у Трохима на порозi й дивиться в його вицвiлi сiрi очi. Гострячки його сивих брiв усвердлюються Мартиновi в самiсiньке серце. «Трохиме, Влодко не iст сухарики з глини». Трохим незворушно пiдiймае довгi сивi брови, ще дужче обколюючи Мартинове серце з усiх бокiв, i показуе пальцем на дверi. «Трохиме, хоч пару дрiбочок, чуете? Хоч на макове зерно. Я не для себе прошу, Влодко не iст сухарики з глини. Трохиме! Я стану перед вами на колiна, чуете? Я буду стояти на колiнах цiлий день, хочете? Лиш дайте, прошу. Остатний раз. Бiгме Боже! Остатний раз! Влодко не виживе. Хоч едну дрiбочку. Ту, що вчора лишиласи на хустинi. Єднiсiньку. Трохиме! Бiгме Боже». Трохимовi очi стають ще холоднiшими, брови – ще страшнiшими… Мартин дивиться на порожнi Влодковi долонi, торкаеться до них пальчиком, а вони надутi, як м’яч. «Стефко! – кричить з усiх сил Мартин. – Стефко, де ти?» «Йому вже легше, Мартине. Дякувати Богу, легше», – чуе вiн Стефчин голос.

– Дякувати Богу, легше, – чуе Мартин голос панi Зосi. – Ну ти й налякав нас, Мартине.

– Я? – Мартин оглядаеться навколо. Бачить свое лiжко, кiмнату й панi лягерову, яка сидить бiля нього, поклавши руку на подушку.

Наступного ранку Мартиновi стало легше. Панi Левська зiбрала всiх в одному класi й розпочала подiл на групи: найменшi, середнi й найстаршi. Мартина, Тодося, Степана й Павла зарахували до найменших. Про iхнi здiбностi ще нiхто нiчого не знав. Та й хто мiг що знати, коли жоден iз них iще нiколи до школи не ходив.

«Дисциплiна й порядок! – щоразу повторювала панi Левська, ходячи мiж рядами. – Руки за спину. Спина рiвно! І так цiлий урок!» Панi Левська, як яструб, окидала клас своiм надiйним оком, не випускаючи з рук тоненьку дерев’яну паличку. Вона помiчала кожнiсiньку руку, що з’являлася на партi. Панi вчителька цiлила по самiсiньких кiсточках, якi пекли й свербiли майже до вечора. Висидiти так на уроцi було чистим пеклом. Особливо для Тодося. Вiн не раз так голосно човгав ногами, що по кiлька разiв отримував позавушника.

– Я йду до уборни! – заявив голосно Тодось, пiдвiвся й попрямував до дверей. Панi Левська ледь не проковтнула язика.

– Що ти сказав, Теодоре?

– Боюси, аби’м не всравси, – стуляючи докупи ноги, пробасив Тодось. Клас вибухнув смiхом.

– Ану тихо всi! Теодоре, коли просишся на уроцi, треба казати не «до уборни», а «до клозету», i треба уточнити – «по-маленькому» чи «по-великому», – просичала панi

евська, поправляючи на шиi хусточку. – Цих дiтей нiколи не навчиш! Сьогоднi ж на «стiлець»!

Цi слова були для Тодося iноземною мовою.

– Моя Василина так нiколи не казала, – виправдовувався Тодось.

Якби ж то вiн знав, то змовчав би!

– Не Василина, а мама, – пояснювала панi Левська.

Тодось нiколи не називав Василину мамою. Та й на свое iм’я «Теодор» вiн реагував якось дивно: усi досi казали йому «Тодось». Мартин теж нiколи не казав Стефцi iнакше, нiж «Стефко». «Мамо» звучало йому наче чуже iм’я.

Звiдки Тодось мав знати, що за одне слово вiн може опинитися «на стiльцi».

За «уборну» Мартин також попався бiдi в зуби. А точнiше, у руки пана Щупака, коли той пiдслухав iхню з Тодосем розмову про урок панi Левськоi.

– На «стiлець»! – скомандував вiйськовик. У його голосi було стiльки твердостi, що Мартин здригнувся.

Хлопець скоцюрбився i, тремтячи, як осика на вiтрi, поплентався коридором до кiмнати зi «стiльцем». Стефка його нiколи не била. Хiба що в день, коли нiчого не принiс iсти для Влодка. Мартин добре пам’ятав той день. І пам’ятав Стефчинi кулаки, що гатили його, не тямлячи, чи то ноги, чи руки. Пам’ятав, як перегодя довго й голосно ридала Стефка, обхопивши голову руками. І як навпiсля незграбно й дивно гладила Мартинову голову, пригортаючи до себе…

У Мартина почав забиватися дух. Вiн став бiля вiкна, що навпроти дверей. Воно було защеплене на гачок. «Його, мабуть, уже сто рокiв нiхто не розщiбав», – подумав хлопець. Раптом Мартиновi захотiлося вiдчинити це вiкно, яке заступало дорогу до свiту. Хотiлося вирватися звiдси, знайти леда-яку лазiвку чи перехопитися через цей велетенський паркан. «Де ти, Стефко? Забери мене вiдси!» Мартин прихилився головою до вiконноi рами й вдивлявся в небо. Хмари повiльно пересувалися з одного боку неба на другий, потроху змiнюючи форму. Мартиновi хотiлося вчепитися за них i змандрувати звiдси. Дати драпака з цього притулку, вiд «стiльця», вiд палицi. Шкрябонути до Стефки й жити так, як i досi. Мартин оглянувся. На подвiр’i притулку було тихо. У школi теж. Раптом вiн угледiв, як на лутку сiла жовта синичка, шпатячи щось своiм маленьким доскiпливим оком. Мартин прихилився чолом до шибки: «Лети, птахо, до Стефки. Скажи iй, шо я тут, у Косовi, у притулку. Скажи, аби забрала мене. Чуеш, птахо?» Сполохана синичка вiдразу залопотала крильми й шуснула десь аж за притулок. «Вона полетiла до тебе, Стефко», – ледь чутно прошамотiв сам до себе Мартин i обернувся до дверей. «Мушу йти, Стефко». Мартин глибоко втягнув повiтря й попрямував до дверей таким тихим кроком, яким колись ходив удома, коли боявся розбудити Стефку, коли та, бувало, дрiмала пiсля тяжкоi роботи.

Його рука торкнулася клямки. Дверi були зачиненi. Вiн ще раз глибоко вдихнув, потираючи пальцями край сорочки.

– Заходь! – Скрипнули дверi, i з кiмнати визирнула голова вiйськовика, якого Мартин щодня бачив на ранковiй зарядцi. Це був пан Стоцький. Його всевидющi очi глипнули на Мартина так прискiпливо, наче той був найбiльшим нечестивцем у свiтi. Кiмната була напiвпорожня. У кутку стояли тiльки лавка й стiл. Серед дiтей майже не було таких, кого б оминула кара «стiльцем». Тому всi вони зналися на цiй кiмнатi.

Пан Стоцький поправив окуляри, пiдiйшов до столу, узяв палицю й розпрямив чоло.

– Роздягайся й лягай.

Мартин по-черепашому взявся стягати штани.

– Вiдразу видно, що новачок, – пробурмотiв у вус пан Стоцький i пiдступив до лавки. – Задницю догори!

Мартин притиснувся до лавицi й перестав дихати. Вiн здогадувався, що означае «задницю догори». Пан Стоцький надто довго вовтузився. Мартин вiдчув, що не може так довго не дихати, i поволi набрав у легенi повiтря. Не встиг вiн перевести дух, як його задне мiсце обпарило вогнем, наче бездушний пан Стоцький вилив на нього циновку окропу. То була таки палиця – збагнув Мартин, не вiдаючи, що буде далi.

– На перший раз стане! Вбирай штани! – скомандував пан Стоцький i вiдiйшов вiд лавицi.

Мартин не зрушився. Його задниця пашiла, як грань у печi. Здавалося, що з неi злупили не лише шкiру, але й усе, що було пiд тою шкiрою. Допiру Мартин почув, що палиця нарештi торкнулася стiльницi столу, вiн тихенько видихнув. Усе! Аж тепер вiн став поволi пiдiймати живiт, що прилип до лавки. Вiдтак пiдвiвся й взявся навстоячки вдягати штани. Вони вперто торкалися того мiсця, що пекло, як у пеклi. Щойно одягнувши штани, Мартин ухопився за ручку дверей, вiдчинив iх i, не зачиняючи, покривав до своеi кiмнати. У кiмнатi нiкого не було. Вiн iз проволоком лiг на лiжко й заплющив очi. Прокинувся вiд того, що хтось смикнув його за ногу. Вiн рвучко повернувся, засипiв i вiдчув, як мокра подушка сповзла на пiдлогу.

– Ну як? – Бiля нього стояв Тодось. – Ти тут так притаiвси, гейби з пекла втiк.

– Нiчого я не втiк! – почав виправдовуватися Мартин.

– То чого на двiр не виходив?

– Бо не хтiв!

– А як там твоя срака? Ще цiла?

– Думаю, що цiла.

Мартин обернувся й вiдчув, що його ще пекла шкiра, але вже не так, як на лавцi.

«Значить, усе на

iсцi», – подумав Мартин i пiдвiвся з лiжка.

– Я вже си виспав, – штурхнув вiн Тодося в плече. – Ходiм!

На подвiр’i було кiлька учнiв. Кожен займався своiми справами. Мартин iз Тодосем побiгли до криницi. На ослiнчику бiля лавки завжди стояло вiдро з водою. Пий, скiльки хочеш. Тодось нахилився й зачерпнув черпачок води.

– Хочеш?

Мартин вiдпив ковток, а решту вилив на молоду траву.

– Дивиси, шо я знайшов! – вигукнув Тодось. По його долонi покотився сухий коричневий каштан. – Видиш, перезимував!

У Мартина закалатало в грудях. Вiн також досi нiколи не тримав у руках каштан. Хлопець почав обмацувати пальцями траву.

– Знайшов! І я знайшов!

То було величезне крислате дерево, що схиляло вiття мало не до криницi.

Мартин досi не бачив, як росте каштан.

– Придумав! – приступив ближче Тодось. – Помiняймоси. І в кождого буде подарунок.

– Нех! – кивнув Мартин, поклав Тодосевi на долоню свiй каштан, узяв його, i вони вдвох побiгли у свою кiмнату.

Тодось не боявся «стiльця»: дедьо не раз списував йому шкiру вздовж i впоперек. Спершу Тодось навiть гонорувався, що щодня ходить до пана Стоцького. Ще й навчився не стогнати, коли ввi снi перевертався з боку на бiк. Для Мартина палиця була справжнiм пеклом, тому вiн волiв не потрапляти в сильце нi панi Левськоi, нi пана Стоцького.

У сирiтському притулку все було iнакше, нiж удома. Тут усiм правили порядок i дисциплiна. Та й дiти тут швидко змiнювалися: ставали послужливими, розмовляли повагом, без грубiянства й недозволених слiв. Не дай Боже яка чубанина чи фук – одразу «стiлець»! «Усi хвороби лiкуе палиця. Хто про це не знае, довго не проживе», – казав пан Стоцький, коли хтось, бувало, виказував свое незадоволення. Мартин швидко збагнув цiну палицi. Йому iнодi здавалося, що вiн зозулька з годинника на стiнi в панi Зелiнськоi. Вiн, Мартин, тримався годинниковоi стрiлки, як листок тримаеться дерева. Якщо вiдiрвешся, то вже собi не належатимеш, а тiльки пановi Стоцькому.

Про зозульку Мартин не розповiдав нiкому. Одного разу, коли його викликала до себе панi Левська, щоб поставити кiлька запитань про Стефку, вiн угледiв у неi на столi залiзне курчатко. «Ти мене не слухаеш, Мартине», – сердилася панi Левська, помiчаючи, що хлопець постiйно глипае на ii стiл. «Я…» – так i не змiг вигородити себе Мартин. «Це заводне курча, – розкусила його цiкавiсть панi Левська. – Якщо його накрутити ключиком, воно може дибати тридцять секунд». Панi Левська вийняла з шухляди ключик, до половини проштрикнула ним курятко, кiлька разiв покрутила й поклала на стiл. Курча справдi похитнулося й покривало, спираючись на пласкi лапки й перехиляючись у рiзнi боки. Мартиновi тепер уже було байдуже, що хотiла сказати панi Левська. Вiн весь час думав про той моторчик, що в курчатку.

– Панi Зосю, панi Левська казала, що ii курчатко може йти тридцять секунд, – приступив одного разу до панi лягеровоi Мартин, коли та оглядала стан кiмнат. – А учень?

– Що учень? – не зрозумiла панi Зося.

– Скiлько часу учень може ходити без палицi? – Мартин силкувався говорити «по-панськи», так, як цього вимагали в притулку. Хоча йому не завжди вдавалося.

– Без палицi? – нарештi зрозумiла, про що йдеться, панi лягерова. – Думаю, що довго, – знизала плечами панi Зося.

– А довго – це скiлько?

– Може, i завжди. Якщо учень буде пам’ятати про дисциплiну й порядок.

– А в людини теж е моторчик?

– Думаю, що е.

– А де?

– У головi.

– То чого тогди пан Стоцький б’е по задницi?

– Декому й палиця не помагае.

– Як ви думаете, якби Трохим бив мого дедя, то вiн би знав, що таке порядок?

– Думаю, що так.

– І тогди вiн би не покинув нас iз Стефков?

– Можливо, Мартине. Але в кожного своя iсторiя, якiй не завжди допомагае палиця, – знову знизала плечима лягерова й пiшла далi оглядати кiмнати.

Як вiн, Мартин, зараз шкодував, що Борис не вчився в цьому притулку й не знав, що таке «стiлець».

Наступноi ночi Мартин нiяк не мiг заснути. Йому здавалося, що вiн зозулька з годинника на стiнi в панi Зелiнськоi. Ось вiн сидить за мiцно замкненими дверцятами й нiяк не може прочинити iх. Раз i ще раз – усе марно! Вiн щодуху силкуеться, збираеться з усiма своiми силами, впираеться ногами, тужиться всiм тiлом – нiчого не виходить. Та враз дверцята несподiвано вiдчиняються, велетенська тверда пружина виштовхуе його в повiтря, i вiн, зозулька в годиннику, мае прокукати якусь годину. Але яку? Хай би першу, лиш би не мовчати! Вiн ще висить у повiтрi, але вже набирае повнi груди сили, розплющуе дзьобика – i раптом помiчае, що в нiм нема голосу. Вiн силкуеться ще раз i ще! Голос не повертаеться. Вiн, залiзна зозулька, збираеться з усiх сил, уже ось-ось проступить його голос – аж раптом пружина повертае його назад, за нею клацають дверцята, i вiн знову опиняеться в цiй маленькiй хатинцi, де вiд нього нiчого не залежить. Мартин перелякано лушпатить у дверцята: «Допоможiть! Допоможiть!» Та нiхто не приходить на допомогу. «Я тут! – чуе Мартин голос Тодося. – Я тут!» Навколо темно

хоч в око стрель. Вiн iще дужче тарабанить по дверцятах. Ураз вiдчувае, що обертаеться на залiзне курчатко. У нього е лише тридцять секунд! Вiн щомога духопелить у стiни, щодуху дубасить у дверцi. Тi несподiвано вiдчиняються, i – бемц! – Мартин iз гуркотом хряпаеться на долiвку, хоча тридцять секунд ще не пройшло. «Що тут за шум?» – чуе вiн голос панi Левськоi. Мартин розплющуе очi й бачить, що лежить на долiвцi. Над ним голови панi Левськоi й Тодося. Навколо ще кiлька пар очей, що виглядають iз високих лiжок, мов горобцi на дротi. Цього дня Мартиновi дозволили залишитися в лiжку: у нього була гарячка.

– Панi Зосю, я вмру?

– З чого ти взяв? – глянула на Мартина великими зеленими очима панi Зося, поправляючи йому подушку.

– У мене гарячка.

– Ну то й що?

– Як що? Пан Стоцький казав, що всi хвороби лiкуе палиця. Без неi довго не живуть. А я вже три тижнi живу без палицi.

– То вiн жартував, – заспокiйливим голосом вiдповiла панi лягерова.

– Ага, жартував. Хiба вiн умiе жартувати?

– Умiе, лише себе не виказуе.

– А я думав, у нього нема нi жартiв, нi серця. Вiн як б’е, то тиждень пече.

– Вiн просто любить порядок.

– Панi Зосю, чому дiти не люблять порядок? – пiдвiв голову Мартин.

– Бо темнi. І не знають, як правильно, – вiдповiдала панi лягерова.

– А чому вони темнi? – надокучав далi Мартин.

– Бо нiхто iх не навчив, – знизала плечима панi Зося. – Та хто мав навчити, – зiтхнула вона, поправила рукою коротке хвилясте волосся й пiшла до своеi роботи.

«От цiкаво, – подумав Мартин, – який у пана Стоцького дедьо. Вiн точно й’го щодне на “стiлець” кладе. Інакше вiдки би той знав, де найбiльше болит. Та не, таких старих, певно, вже на “стiлець” не кладут».

Мартин iще раз глянув, чи панi лягерова пiшла, обернувся до стiни й поволi поринув у сон. Прохопився вiд того, що хтось смикнув його за ногу. Хлопець мигцем зiпнувся на лiктi, окинув оком кiмнату й вiдразу сiв на лiжко. То був Тодось.

– Бери! Я принiс! – Тодось добув iз-за пазухи Борисового картуза й убгав Мартиновi пiд подушку.

– Кашкiт? Де ти й’го взяв? – сполошився Мартин.

– Тсс! Вкрав! Тiлько про це нiкому. Коли не було панi лягеровоi, я зайшов до ii мешканi i там знайшов.

– Ти порпавси в ii шуфлядах? – трiпотiв Мартин.

– Троха. Та то байка![49 - Байка (дiал.) – дрiбничка, нiчого важливого.] Думав, тобi зле. А як принесу кашкiт, то втiшишси.

– Та я тiшуси, але як хтос взнае?

– Чого спудивси! Не взнае! Ховай бiгом! Бо мене пан Стоцький заб’е.

Мартин з одного боку дуже втiшився, що знову мае картуз, а з другого боявся за Тодося.

Того ж вечора панi лягерова оголосила, що хтось проник у ii кiмнату й поперекидав усi ii речi. Крадiжки ще не з’ясованi. Пан Стоцький шукае порушника.

Пановi Стоцькому не довелося довго шукати. Іван Лаба бачив, як Тодось виходив iз кiмнати панi Зосi. Тодось того ж вечора почовгав на «стiлець». Вiдтак вiн цiлий тиждень пролежав у лiжку… Картуз таки знайшли.

Панi Левська була доброю вчителькою, ось лише страх якою суворою. Їi боявся навiть Іван Лаба. Вiн був вiдмiнником, i його панi Левська завжди ставила всiм за приклад. У нього було найбiльше «бджiлок» (так у iхнiй школi називали найкращi оцiнки, якi дiти отримували за читання та письмо). Іван вважався наймудрiшим i единим, хто не знав, що таке «стiлець», бо жодного разу на ньому не опинявся. Вiн мiг будь-де вийти сухим iз води, навiть якщо десь i попадався на гачок. Це дуже всiх нервувало. Особливо Степана. І про те, хто видав Тодося, Степан також здогадався. Вiн такого щигля всмалив Івановi, що той почав обходити його десятою дорогою.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Груба (дiал.) – вагiтна.

2

Лiницi (дiал.) – повiсмо. Палити лiницi й обкурювати ними примiщення – народний ритуал вiд врокiв.

3

Гудз (дiал.) – вузол.

4

Тяжка (дiал.) – вагiтна.

5

Матiрка (дiал.) – конопляна нитка, якою пiсля пологiв перев’язували пуповину.

6

Грейцер (iстор.) – дрiбна монета.

7

Верета (дiал.) – те саме, що рядно.

8

Годна (дiал.) – можеш.

9

Падоньку! – вигук здивування.

10

Горечка (дiал.) – висока температура.

11

Байбарак – давнiй верхнiй осiнньо-зимовий одяг iз грубого сукна.

12

Чипiти – сидiти навпочiпки.

13

Полубiчок (дiал.) – дiжечка.

14

Дзиглик (гуцул.) – стiлець.

15

Бурдюк (гуцул.) – мiшок iз цiльноi козячоi шкiри для зберiгання молочних продуктiв.

16

Гачi (гуцул.) – штани.

17

Крисаня (гуцул.) – капелюх.

18

Дедьо (дiал.) – батько.

19

Взлоститися (дiал.) – розсердитися

20

Бенькарт (вiд нiм. Bankert) – байстрюк.

21

Блят (дiал., вiд нiм. das Blatt) – поверхня кухонноi плити.

22

Нiц (дiал., вiд нiм. nichts) – нiчого.

23

Вiд нiм. verstehen – тут: зрозумiв.

24

ихрестить – тут: вiдлупцюе.

25

Прiрва (дiал.) – повiя.

26

Димка (дiал.) – спiдниця.

27

Желiпати (дiал.) – кричати, сваритися.

28

Нести на горгошах – на шиi, так щоб ноги того, кого несуть, звисали вперед.

29

Джемори (гуцул.) – лiсовi хащi.

30

Ярицi (дiал.) – суницi.

31

Цуперлити (дiал.) – нести.

32

Балiя – велика мiдна чи алюмiнiева посудина, у якiй прали бiлизну й милися.

33

Цуприкати – тут: важко, заледве, з останнiх сил нести.

34

Шкарбани – старе дiряве взуття.

35

Зiвкий (гуцул.) – без смаку.

36

Рiпанити – тут: горлати.

37

Гуцульська колискова пiсня.

38

Бечкова недiля (гуцул.) – Вербна недiля.

39

Гайдабура – бешкетник.

40

Вiйт – сiльський голова.

41

Мельдувати (дiал.) – зголошуватися; тут: шукати тих, хто зголоситься.

42

Постерунок – вiддiлок полiцii.

43

Моква – вологiсть.

44

Обгойдра (гуцул.) – блудниця.

45

Гоницi (гуцул.) – розпусниця.

46

Вiйтра (гуцул.) – повiя.

47

Гуцульська колядка.

48

Споднi (дiал.) – штани.

49

Байка (дiал.) – дрiбничка, нiчого важливого.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить