Машина часу
Герберт Джордж Веллс

Бiблiотека пригод
Дивовижнi вiдкриття, вiдважнi героi, таемничi свiти i неймовiрнi, захопливi пригоди – усе це ви знайдете у фантастичних творах Герберта Веллса. Героi безстрашно занурюються у морську глибiнь, стають до двобою зi страховиськами, прискорюють час i навiть вирушають у майбутне.

Книга мiстить роман «Машина часу» й оповiдання.

Герберт Веллс

Машина часу

Передмова

Той, що дивиться вперед

Тридцятого жовтня 1938 р. у Нью-Йорку спалахнула нечувана панiка. Тисячi переляканих американцiв збирали речi, готуючись до евакуацii, прощалися з близькими й молилися про порятунок. Вулицi заповнилися людьми, якi безглуздо метушилися, дороги, що вели з мiста, були переповненi бiженцями. У полiцiю безперервно дзвонили городяни, волаючи про допомогу й вимагаючи протигазiв. Вони повiдомляли, що вже чують стрiлянину, а з дахiв будинкiв бачать спалахи вiд вибухiв снарядiв i хмари зеленуватого газу, котрий по всiх усюдах застосовують марсiяни!

Це не уривок iз фантастичноi повiстi, а опис реальних подiй. До ранку наступного дня панiка вщухла i мешканцi схiдного узбережжя США дiзналися, що стали жертвами… мистецтва. Молодий актор – згодом видатний кiнорежисер Орсон Веллс – створив радiовиставу за романом свого англiйського однофамiльця Герберта Веллса «Вiйна свiтiв», написаного за сорок рокiв до того. І виявився настiльки переконливим, що мiльйон американцiв, якi слухали передачу, повiрили кожному слову.

Орсоновi Веллсу довелося перепросити за те, що вiн «увiв в оману публiку», а Герберт Веллс надiслав телеграму, в якiй заявив, що знiмае iз себе будь-яку вiдповiдальнiсть за наслiдки радiопередачi. Хоча вiдповiдальнiсть його була навiть занадто велика – вiн написав чудовий i переконливий роман.

Євгенiй Замятiн, автор славнозвiсноi антиутопii «Ми», називав книги Герберта Веллса «мiськими казками» – казками, породженими технiчною цивiлiзацiею й життям мiст-мурашникiв, де недосконалiсть суспiльного устрою стае особливо очевидною. Одначе це не казки, а швидше притчi або пророчi мiфи, багато з яких справдилися з разючою точнiстю.

Один з основоположникiв жанру науковоi фантастики, Веллс не був «науковим фантастом» у загальноприйнятому розумiннi цього слова. Його найменше цiкавило, чи працюватимуть описанi ним апарати, машини та прилади, – письменник створював екстремальнi ситуацii й пильно дослiджував, як поводитимуться в них звичайнi люди, його сучасники. Веллс описував не машину часу та ii творця, а те, що людство примудрилося зробити iз Землею та власною цивiлiзацiею; не вторгнення марсiян, а поведiнку мешканцiв великого мiста перед обличчям глобальноi загрози; не людину-невидимку, а самотнього iндивiдуалiста в момент розпачливого зiткнення iз суспiльством. «Наукове» у його книжках – це насамперед психологiчна точнiсть i знання законiв громадського життя, умiння користуватися науковими методами для прогнозування майбутнього, фiлософська глибина думки за зовнiшньоi простоти слова. Здатнiсть зробити правдоподiбним найзухвалiший вимисел принесла Гербертовi Веллсу славу найбiльшого експериментатора вiд лiтератури свого часу.

За пiвстолiття безустанноi працi вiн створив понад сорок романiв i кiлька збiрок чудових оповiдань, два десятки фiлософсько-публiцистичних книг, присвячених удосконалюванню суспiльства, пiдручники з бiологii та iсторii, близько тридцяти томiв соцiальних i полiтичних прогнозiв, а також низку книжок для дiтей.

Роман «Машина часу» (1895) був для Герберта Веллса «пробою пера», i дуже успiшною. Це перший в iсторii твiр, присвячений подорожi людини в неймовiрно вiддалене майбутне. Невелика сумна книжка – Веллс зовсiм не був оптимiстом – ясно показала, до чого може призвести людство класова нерiвнiсть, несправедливiсть i моральна деградацiя. Те, на що його сучасники волiли заплющувати очi, iз пророчою силою вiдбилося в дебютному романi великого фантаста. І треба визнати: читачi були враженi та здивованi картинами майбутнього, яке в епоху загальноi вiри в прогрес видавалося райдужним i безхмарним.

А почалось усе в провiнцiйному мiстечку Бромлi, неподалiк Лондона, де в родинi власникiв крамницi, що торгували порцеляновими виробами, 1866 р. народився син Герберт. Крамниця майже не давала прибутку, i родина жила на грошi, якi батько заробляв професiйною грою в крикет – гра, спорiднена з бейсболом i росiйською гилкою. Коли Веллсу-молодшому виповнилося чотирнадцять, батько зламав ногу й позбувся заробiтку. Пiдлiтковi, котрий мрiяв стати вченим, довелося працювати прибиральником, касиром у мануфактурнiй крамницi, лаборантом в аптецi, давати приватнi уроки, а пiзнiше викладати в початковiй школi. Герберт далi навчався самостiйно, i його завзятiсть було винагороджено – хлопець домiгся стипендii в одному з лондонських коледжiв, вищому навчальному закладi, що готував викладачiв природничих i точних наук, а в 23 роки здобув учений ступiнь у галузi бiологii.

Одночасно молодий учений публiкував нариси в газетах i журналах, а

1895 р. виступив як письменник-фантаст iз романом «Машина часу», котрий принiс йому широку популярнiсть не тiльки в Англii, а й за ii межами. За першим романом вийшли «Острiв доктора Моро» (1896), «Людина-невидимка» (1897) i «Вiйна свiтiв» (1898), якi усталили письменницьку репутацiю Веллса настiльки, що вiн ухвалив рiшення цiлковито присвятити себе лiтературi.

«Життя завжди страшенно цiкавило мене, захоплювало мене шалено, наповнювало мене образами й iдеями, котрi, я вiдчував, треба було повертати йому назад. Я любив життя й люблю його дедалi бiльше. Той час, коли я був прикажчиком або сидiв у лакейськiй, важка боротьба моеi ранньоi юностi – все це яскраво стоiть у мене в пам’ятi й по-своему проясняе мiй подальший шлях», – писав Веллс в автобiографii, опублiкованiй 1934 р.

Книжки дали йому не тiльки популярнiсть i гонорари. Герберт Веллс став одним iз найавторитетнiших людей свого часу; думки письменника дослуховувалися европейськi полiтики й видатнi державнi дiячi, вiн брав участь у роботi Лiги нацiй. Письменник товаришував iз Максимом Горьким, зустрiчався з Рузвельтом, Ленiним i Сталiним, сподiваючись переконати вождiв пролетарiату в тому, що обраний ними шлях жорстоких утискiв i терору веде не до процвiтання, а в глухий кут, але не був почутий. Скориставшись бiографiями Сталiна, Муссолiнi й Гiтлера, у 1939 р. Веллс оприлюднив книгу «Святий терор», у якiй докладно описав психологiю й риси особистостi сучасного диктатора.

Із середини 30-х рр. Веллс жив на пiвднi Францii, багато подорожував разом iз синами Джорджем i Френком, виступав iз лекцiями та прогнозами. Початок Другоi свiтовоi вiйни став для Веллса сумним пiдтвердженням того, що технiчний прогрес – зовсiм не гарантiя миру й процвiтання. Старiючому письменниковi довелося побачити не тiльки жахи вiйни, але також i здiйснення одного з найпохмурiших своiх пророцтв – створення атомноi бомби. Ця зброя була описана ним у романi «Образ прийдешнього» ще 1935 р. За рiк до смертi, перебуваючи пiд враженням вiд атомних бомбардувань Хiросiми й Нагасакi, Веллс видав свою останню книжку, сповнену сумнiвiв у майбутньому земноi цивiлiзацii, – вона називалася «Розум на межi».

Герберт Джордж Веллс помер 13 серпня 1946 р. Вiдповiдно до заповiту письменника його попiл був розвiяний над протокою Ла-Манш.

Жвавий iнтерес до книг Веллса не згасав протягом усього двадцятого столiття, а в нашi днi вiн навiть гострiший, анiж будь-коли. Мудрець, якому належать слова: «Той, хто не дивиться вперед, залишаеться позаду», як i ранiше доносить до нас свою тривогу за людство та змушуе напружено мiркувати.

Машина часу

Вступ

Мандрiвник у Часi – мабуть, ця назва буде для нього найбiльш вiдповiдною – розповiдав нам просто якiсь незбагненнi речi.

Його сiрi очi блищали та мружилися, а зазвичай блiде обличчя почервонiло й пожвавiшало. Вогонь яскраво палав у камiнi, електричнi лампочки в срiбних лiлiях сяяли м’яким бiлим свiтлом, бульбашки у склянках iз вином iскрилися й переливалися. Нашi крiсла – винахiд хазяiна – швидше тримали нас в обiймах i пестили, нiж служили сидiнням. У кiмнатi панувала саме та приемна пообiдня атмосфера, яка звiльняе думку вiд рамок визначеностi й дае поштовх фантазii.

Вiн викладав нам свою iдею, вiдзначав головнi пункти, пiднiмаючи тонкий вказiвний палець, а ми сидiли й лiниво захоплювалися його серйозним ставленням до нового парадокса (як подумки ми це називали) i разючою винахiдливiстю.

– Ви повиннi уважно стежити за моею думкою. Я заперечуватиму тi iдеi, якi в цей час вважаються майже загальновизнаними. Ну ось, наприклад, геометрiя, якоi ви навчалися в школi, – вона грунтуеться на помилковому уявленнi…

– Чи не занадто це складний предмет, щоб iз нього починати? – запитав рудоволосий Фiльбi, запеклий сперечальник.

– Я не вимагаю, щоб ви погоджувалися зi мною, не маючи на те розумних пiдстав. Але своiми доказами я змушу вас прийняти всi положення, якi менi потрiбнi. Ви знаете, звичайно, що математична лiнiя, товщина якоi дорiвнюе нулю, не мае реального iснування. Навчали вас цього? У дiйсностi не iснуе й математичноi площини. Це все чисто абстрактнi поняття.

– Справедливо, – пiдтвердив Психолог.

– Так само не може реально iснувати й куб, який мае тiльки довжину, ширину й висоту.

– Я протестую, – заявив Фiльбi. – Тверде тiло явно може iснувати. Всi реальнi речi…

– Так думае бiльшiсть людей. Але почекайте хвилину. Може iснувати миттевий куб?

– Не розумiю вас, – сказав Фiльбi.

– Чи може реально iснувати куб так, щоб iснування його не тривало в часi?

Фiльбi замислився.

– Ясно, – вiв далi Мандрiвник у Часi, – що всiляке реальне тiло мусить мати довжину за чотирма вимiрами, тобто мати довжину, ширину, висоту й тривалiсть iснування. Але внаслiдок природноi обмеженостi фiзичноi сторони нашоi iстоти – я зараз поясню вам – ми схильнi не помiчати цього факту. Насправдi iснують чотири вимiри: три з них ми називаемо вимiрами простору, а четвертий – це вимiр часу. Щоправда, iснуе намаг

ння провести неiснуючу в дiйсностi розбiжнiсть мiж першими трьома вимiрами й останнiм, але це можна пояснити тiею обставиною, що наша свiдомiсть, вiд початку й до кiнця нашого життя, рухаеться в тому самому напрямку – у напрямку останнього, четвертого, вимiру.

– Це, – сказав Дуже Молодий Парубок, докладаючи вiдчайдушних зусиль, аби запалити сигару над лампою, – справдi цiлком очевидно!

– Тож-бо й воно, тодi цiкаво, чому цей факт зовсiм не береться до уваги, – розповiдав Мандрiвник уже впевненiше. – У дiйсностi це i е четвертий вимiр, хоча деякi люди, котрi мiркують про четвертий вимiр, не знають, що вони говорять саме про це. За суттю, це лишень iнший спосiб дивитися на час. Мiж часом i кожним iз трьох вимiрiв простору немае жодноi рiзницi, крiм тiеi, що наша свiдомiсть рухаеться уздовж часу, уздовж четвертого вимiру. Але багато недалекоглядних людей зовсiм неправильно розумiють це. Ви, звичайно, чули, що вони говорять про четвертий вимiр?

– Я не чув, – сказав Провiнцiйний Мер.

– Усе дуже просто. Простiр, як його розумiють нашi математики, мае три вимiри – ми можемо називати iх довжиною, шириною й висотою, – i вiн завжди визначаеться вiдносно трьох площин, кожна з яких утворюе прямий кут iз двома iншими. Ученi-фiлософи, однак, не раз ставили собi запитання, чому визнаеться iснування тiльки трьох вимiрiв, чому не може iснувати четвертого, пiд прямим кутом до трьох iнших? Вони навiть намагалися створити геометрiю чотирьох вимiрiв. Професор Саймон Ньюком говорив про це в нью-йоркському математичному товариствi мiсяць тому. Ви знаете, як на пласкiй поверхнi, що мае тiльки два вимiри, ми можемо зобразити тiло з трьома вимiрами. І точнiсiнько так само, за допомогою тривимiрних моделей, можна передати зображення тiла з чотирма вимiрами, якщо тiльки опанувати перспективу предмета. Розумiете?

– Здаеться, так, – пробурмотiв Провiнцiйний Мер i, насупивши брови, поринув у стан внутрiшнього споглядання, причому губи його й далi ворушилися, немов вiн повторював мiстичнi слова. – Так, менi здаеться, тепер я розумiю, – сказав вiн пiсля досить тривалоi паузи, i обличчя його раптом прояснiшало.

– Добре. Мушу вам повiдомити, що я сам протягом деякого часу займався геометрiею чотирьох вимiрiв. Певнi результати, отриманi мною, е досить цiкавими. Наприклад: ось портрет хлопчика, коли йому було вiсiм рокiв; ось iнший портрет того самого пiдлiтка, коли йому виповнилося п’ятнадцять; третiй – коли йому було сiмнадцять рокiв; на четвертому зображений той самий юнак у двадцятитрирiчному вiцi. Все це, так би мовити, перетини, тобто тривимiрнi зображення його чотиривимiрноi iстоти, котра i постае рiччю цiлком конкретною й не змiнюеться.

– Ученi, – сказав Мандрiвник у Часi пiсля мовчання, необхiдного для правильного засвоення сказаного, – вченi чудово знають, що час е тiльки одним iз видiв простору. Перед вами найпростiша наукова дiаграма: крива погоди. Лiнiя, котру я проводжу пальцем, показуе рух барометра. Учора вiн стояв ось на якiй висотi, а в нiч на сьогоднi впав. Уранцi вiн знову пiднявся й повiльно рухався нагору до цiеi висоти. Саме собою зрозумiло, що ртуть не проводила цiеi лiнii на жодному iз загальновiдомих просторових вимiрiв. Але все-таки, безсумнiвно, така лiнiя десь була проведена, i звiдси мусимо виснувати, що вона перебувае в четвертому вимiрi.

– Одначе, – зауважив Лiкар, пильно дивлячись на вугiлля в камiнi, – якщо час – це дiйсно четвертий вимiр простору, тодi чому ж вiн завжди розглядався й розглядаеться як щось абсолютно вiдмiнне вiд простору? І чому ми не можемо рухатися в часi так само, як ми рухаемось у всiх iнших вимiрах простору?

Мандрiвник у Часi посмiхнувся.

– Ви таки впевненi, що ми можемо вiльно пересуватися в просторi? Ну що ж, люди справдi досить легко перемiщаються, ходять праворуч i лiворуч, назад i вперед – вони завжди це робили. Я припускаю, що ми можемо вiльно рухатися за двома напрямками. Але нагору й униз? Отут сила тяжiння обмежуе нас.

– Не зовсiм, – заперечив Лiкар. – Адже ж iснують повiтрянi кулi!

– Утiм, до винаходу повiтряних куль людина не мала iнших способiв рухатись у вертикальному напрямку, крiм вiдчайдушних стрибкiв i спроб видертися на узвишшя.

– І все-таки, хоч i небагато, але люди можуть перемiщатися нагору й униз, – наполягав Лiкар.

– Легше, набагато легше вниз, анiж нагору!

– А в часi ви зовсiм не зможете рухатися! Люди не в змозi пiти вiд теперiшнього моменту.

– Мiй любий сер, саме в цьому ви й помиляетеся. Втiм, як i геть усi. Ми постiйно йдемо вiд теперiшнього моменту. Наше духовне життя – не матерiальне й позбавляе вимiрiв – проходить у четвертому вимiрi, часi, з однаковою швидкiстю вiд колиски до могили. Це достоту так само, як коли б ми, почавши свое iснування на вiдстанi п’ятдесяти миль над земною поверхнею, ввесь час рiвномiрно падали додолу.

– Проте головна складнiсть полягае в iншому, – перервав його Психолог. – Ви здатнi рухатись у всiх напрямках простору, але не можете рухатися в часi.

– А ось саме тут i з’являеться пр

вiд поговорити про мое велике вiдкриття. І я не згоден iз вашим твердженням, що ми не можемо перемiщатися в часi. Наприклад, якщо я дуже жваво вiдтворюю в своiй пам’ятi яку-небудь подiю, то немовби повертаюся до того моменту, коли вона вiдбулася. Я, як ви кажете, подумки вiдсутнiй, роблю на мить стрибок назад, у минуле. Щоправда, ми не маемо жодного способу пiсля такого стрибка в минуле затриматися там хоч на коротку мить – майже так само, як дикун або якась тварина пiсля стрибка не можуть залишатися в повiтрi на вiдстанi навiть шести футiв вiд землi. Але цивiлiзована людина щодо цього стоiть вище, нiж дикун. Вона навчилася, всупереч силi тяжiння, пiдiйматися на повiтрянiй кулi. Але невже вона не в змозi знайти спосiб зупинити або прискорити свiй рух у часi, а може, навiть бiльше: повернутися й рухатися назад?

– О! – закричав Фiльбi. – Це неможливо…

– Чому? – запитав Мандрiвник у Часi.

– Тому що це суперечить здоровому глузду, – вiдповiв Фiльбi.

– А саме? – поцiкавився Мандрiвник у Часi.

– На словах ви менi, мабуть, доведете, що чорне – бiле, але вам нiколи не вдасться переконати мене в цьому! – заявив Фiльбi.

– Може й так, – погодився Мандрiвник у Часi. – Але ж тепер, сподiваюся, ви починаете розумiти, у чому полягав предмет моiх дослiджень iз геометрii чотирьох вимiрiв. У мене вже давно була невиразна iдея побудувати машину…

– Для подорожi в часi? – вигукнув Дуже Молодий Парубок.

– Для подорожi в якому завгодно напрямку простору й часу, залежно вiд бажання…

Фiльбi тiльки розсмiявся у вiдповiдь.

– І я перевiрив це на практицi, – додав Мандрiвник у Часi.

– Це, до речi, доволi заманливо для iсторика, – зауважив Психолог. – Мабуть, можна було б проiхатися в минуле й перевiрити загальноприйнятий опис якоi-небудь подii, наприклад, битви пiд Гастiнгсом!

– А вам не здаеться, що там ви привернули б до себе зайву увагу? – запитав Лiкар. – Адже нашi пращури не дуже вже й любили анахронiзми!

– У нас з’явилася б можливiсть вивчити справжню грецьку мову з вуст Гомера або Платона! – висловив свою думку Дуже Молодий Парубок.

– І вони напевно дали б вам на горiхи за сумнiвнi успiхи! Адже нiмецькi вченi так удосконалили давньогрецьку мову!

– Тодi вже краще вирушити в майбутне! – вигукнув Дуже Молодий Парубок. – Ви тiльки подумайте! Можна було б покласти в банк усi своi грошi, залишити iх там, щоб росли вiдсотки, а самим гайнути в майбутне…

– Щоб знайти там суспiльство, – вставив я, – органiзоване на суто комунiстичних пiдвалинах.

– Із-помiж усiх диких, екстравагантних теорiй… – почав Психолог.

– Так, саме так менi здавалося. Тому я й не говорив про це, поки…

– Поки ви не перевiрили цього на практицi? – вигукнув я. – Ви можете це зробити?

– Подайте-но сюди вашу практику! – закричав Фiльбi, якому набридло слухати.

– Принаймнi, покажiть нам цей експеримент, – сказав Психолог i додав: – Хоча це все, звiсно, нiсенiтниця…

Мандрiвник у Часi з посмiшкою дивився на нас. Потiм, усе ще посмiхаючись, вiн сховав руки в кишенi штанiв i повiльно вийшов iз кiмнати. Ми чули, як вiн, човгаючи, простував коридором, який веде до лабораторii.

Психолог, глянувши на присутнiх, запитав:

– Дивно, чому вiн залишив нас?

– Очевидно, вiн хоче показати нам якийсь фокус або щось подiбне, – спокiйно промовив Лiкар.

Фiльбi взявся розповiдати нам про фокусника, якого бачив у Берсломi, але перш анiж вiн устиг закiнчити вступ, наш Мандрiвник у Часi повернувся й перервав його на пiвсловi.

Машина часу

Предмет, що його Мандрiвник у Часi тримав у руках, являв собою блискучу металеву раму, трiшки бiльшу вiд маленького годинника i при цьому дуже витонченоi роботи. Там була слонова кiстка та ще якась прозора кристалiчна речовина.

Тепер я мушу бути дуже точним у своему описi, оскiльки, якщо не дотримуватися пояснень Мандрiвника в Часi, усе, про що йтиметься далi, здаеться геть зовсiм незбагненним.

Вiн узяв один iз маленьких восьмикутних столикiв, що були в кiмнатi, i поставив його перед вогнем, так що двi нiжки помiстилися на килимковi бiля камiна. На столик вiн поставив свiй апарат. Потiм Мандрiвник у Часi присунув стiлець i сiв на нього. На столику стояла маленька лампа з абажуром, i вiд неi на апарат падало яскраве свiтло.

У кiмнатi було ще близько десятка свiчок. Двi з них горiли в бронзових свiчниках на камiнi, а решта – у канделябрах, так що кiмната виявилася досить добре освiтленою.

Я сидiв у низенькому крiслi, яке пiдсунув трохи вперед, аби бути мiж Мандрiвником у Часi й камiном. Фiльбi стояв за Мандрiвником у Часi, зазираючи йому через плече. Лiкар i Провiнцiйний Мер стежили за ним iз правого боку, а Психолог – iз лiвого. Дуже Молодий Парубок стояв за спиною Психолога. Ми всi, звичайно, були насторожi. Я вважав цiлком неймовiрним, щоб за таких умов ми могли бути обдуренi якимось фокусом, хай би як тонко й мистецьки вiн був пророблений.

Мандрiвник у Часi подивився спершу на нас, потiм на свiй прилад.

– Ну й що ж? – запитав Психолог.

– Ця маленька

тучка, – почав Мандрiвник у Часi, поклавши руки на апарат, – не бiльш анiж модель моеi Машини для подорожi в часi. Напевно, ви вже помiтили, що в цього апарата досить загадковий вигляд, а бiля осi спостерiгаеться якесь дивне мерехтiння, начебто вона не зовсiм реальна.

Вiн указав пальцем на частину моделi.

– Отут маемо один маленький бiлий важiль, а тут – iнший.

Лiкар пiдвiвся зi свого мiсця й глянув на модель.

– Бездоганно зроблено, – промовив вiн.

– Я два роки працював над цим, – додав Мандрiвник у Часi.

Коли ми всi, узявши приклад iз Лiкаря, оглянули модель, винахiдник продовжив:

– Тепер менi хотiлося б, аби ви усвiдомили для себе: якщо натиснути на цей важiль, то Машина почне линути в майбутне; що ж до iншого важеля, то вiн надае Машинi заднiй хiд. Це крiсло – мiсце для Мандрiвника в Часi. Зараз я натисну на цей важiль – i Машина вирушить у майбутне. Вона зникне, ми не бачитимемо ii. Тому постарайтеся ретельно роздивитися ii. Огляньте також стiл i переконайтеся, що тут немае нiякого фокуса. Я зовсiм не хочу втратити цю модель, а тим бiльше не хочу, щоб мене стали називати шарлатаном.

Минуло близько хвилини. Психолог, як менi здалося, збирався щось сказати, але, мабуть, передумав. Мандрiвник у Часi, змiрявши нас уважним поглядом, простяг руку до важеля.

– Нi, – сказав вiн раптом. – Дайте менi вашу руку. – І, обернувшись до Психолога, взяв його за руку та звелiв йому вказiвним пальцем натиснути на важiль.

Таким чином, Психолог сам вiдправив модель Машини часу в ii нескiнченну подорож. Ми всi бачили, як повернувся важiль. Я абсолютно переконаний, що тут не було навiть найменшого обману.

Ми вiдчули легкий подув вiтру; вогонь у лампi гойднувся. Одна зi свiчок, якi стояли на камiнi, згасла. Маленька Машина раптом зробила коливний оберт, i ii обриси стали розмитими; секунду ми бачили ii як примару, як вихор тьмяноi мерехтливоi бронзи i слоновоi кiстки, а потiм – так: вона зникла! На столi залишилася тiльки лампа.

Майже хвилину всi мовчали. Нарештi Фiльбi вилаявся.

Психолог, оговтавшись вiд першого потрясiння, зазирнув пiд стiл. Мандрiвник у Часi розсмiявся.

– Ну? – весело запитав вiн, передражнюючи Психолога.

Потiм Мандрiвник у Часi встав i, пiдiйшовши до камiна, на якому стояла табакерка, почав спокiйно набивати люльку.

Ми переглянулися.

– Слухайте, – сказав Лiкар, – ви це серйозно? Невже ви справдi вiрите в те, що ця Машина вирушила подорожувати в часi?

– Без сумнiву, – коротко вiдповiв Мандрiвник у Часi й нахилився до камiна, щоб запалити скiпку.

Закуривши люльку, вiн подивився Психологовi у вiчi.

Психолог, волiючи приховати свою знiяковiлiсть, дiстав сигару й, забувши обрiзати кiнець, марно намагався закурити ii.

– Хотiлося б додати, – сказав Мандрiвник у Часi, – що в мене майже закiнчено велику Машину. – Вiн кивнув у бiк лабораторii. – І коли вона буде зiбрана, я маю намiр сам здiйснити подорож.

– Ви наполягаете на тому, що ваша модель подалася в майбутне? – запитав Фiльбi.

– У майбутне чи в минуле – я поки що не знаю.

Пiсля невеликоi паузи Психолог раптом заявив:

– Машина мусила вирушити в минуле, якщо тiльки вона взагалi куди-небудь вирушила.

– Чому? – запитав Мандрiвник у Часi.

– Думаю, що якби Машина не рухалася в просторi й подалася в майбутне, то ввесь час залишалася б iз нами: адже й ми подорожуемо туди ж таки!

– Але, – заперечив я, – якби Машина вирушила в минуле, ми б бачили ii – i щойно ввiйшовши до кiмнати, i минулого вiвторка, коли ми теж були тут, i позаминулого вiвторка…

– Серйознi заперечення, – зауважив Провiнцiйний Мер i з байдужим виглядом повернувся до Мандрiвника в Часi.

– Анiскiлечки, – вiдповiв Мандрiвник у Часi й обернувся до Психолога: – Ви, я бачу, задумалися. Ну що ж, саме ви i зможете iм пояснити. Адже це, бачте-но, буде враження за межею сприйняття, невизначене враження, правда?

– Ну звiсно, – погодився з ним Психолог i вiдразу ж звернувся до нас: – Із погляду психологii, все доволi просто. Я мав би здогадатися ранiше. Це досить ясно й дiйсно служить для пiдтримки парадокса. Ми не можемо бачити й не можемо визначити рух цiеi Машини так само, як не можемо бачити спицi колеса, яке обертаеться, або кулю, що летить у повiтрi. Якщо Машина рухаеться в часi у п’ятдесят або в сто разiв швидше, нiж ми, якщо вона проходить за секунду вiдстань, котру ми проходимо за хвилину, то враження, справлене нею, повинне дорiвнювати однiй п’ятдесятiй або однiй сотiй того враження, яке вона б справила, якби не рухалася в часi. Це вельми просто…

Вiн провiв рукою по тому просторi, де ранiше стояла Машина.

– Бачите? – спитав Психолог, осмiхаючись.

Ми не зводили очей iз порожнього столу протягом декiлькох хвилин. Нарештi Мандрiвник у Часi запитав нас, що ми думаемо про це.

– Зараз, коли надворi нiч, усе виглядае досить правдоподiбно, – вiдповiв Лiкар, – але почекаймо до завтра. Як-то кажуть, уранцi голова свiжiша.

– Може, ви хочете глянути на велику Машину часу? – поцiкавився Мандрiвник.

Вiн узяв

у руки лампу й повiв нас довгим холодним коридором до своеi лабораторii. Я добре пам’ятаю мерехтливе свiтло лампи, дивний широкий силует винахiдника, розтанцьованi тiнi на стiнах; ми йшли за ним, здивованi, але все ще не довiряючи; пам’ятаю, як ми побачили в лабораторii велику копiю маленького механiзму, того самого, котрий зник на наших очах.

Однi частини Машини були виготовленi з нiкелю, iншi – зi слоновоi кiстки, деякi ж деталi були, безсумнiвно, вирiзанi або випилянi з гiрського кришталю. Загалом, Машина була майже готова. Я помiтив вигнутi, ще до кiнця не зробленi кришталевi стрижнi, якi лежали на лавi поруч iз кресленнями, i взяв один iз них, прагнучи краще роздивитися. Очевидно, стрижень був виготовлений iз кварцу.

– Послухайте, – сказав Лiкар, – ви й справдi затiяли все це всерйоз? Чи, може, це жарт на кшталт тiеi химери, яку нам показували на Рiздво?

– На цiй Машинi, – сказав Мандрiвник, пiднявши лампу над головою, – я маю намiр дослiджувати час. Гадаю, ви розумiете, про що йдеться? Нiколи в життi я не був серйознiший, анiж тепер.

Нiхто з нас не знав, як поставитися до його слiв. Фiльбi, глипнувши через плече Лiкаря, багатозначно пiдморгнув менi.

Мандрiвник повертаеться

Я думаю, що тодi нiхто з нас не вiрив у Машину часу. Справа в тому, що Мандрiвник у Часi належав до числа людей, якi занадто розумнi, щоб iм можна було вiрити. Ви нiколи не вiдчували, що ось вiн – увесь перед вами? Завжди здавалося, що за його вiдвертiстю щось криеться, – словом, якась лукава простодушнiсть. Якби цю модель нам продемонстрував Фiльбi й у тих самих словах пояснив ii сутнiсть, ми виявили б набагато менше скептицизму. Мотив його дiй був би цiлком зрозумiлий: кожен ковбасник мiг би зрозумiти Фiльбi! Але Мандрiвник у Часi був чималим диваком, i ми не довiряли йому. Те, що уславило б iншу, менш розумну людину, в нього виходило як фокус. І взагалi це помилка – робити що-небудь занадто просто. Люди, якi всерйоз ставилися до вченого, нiколи, проте, не були впевненi в ньому. Вони iнстинктивно вiдчували, що з ним будь-якоi митi можна втратити свою репутацiю людей, здатних логiчно мислити; довiритися Мандрiвниковi в Часi було однаково що обставити дитячу кiмнату витонченою порцеляною – так само необережно й необачно.

Я вважаю, що саме тому протягом тижня, вiд одного вiвторка до наступного, нiхто з нас особливо не розводився про дивну подорож у часi, хоча, без сумнiву, не тiльки менi одному спадали на думку рiзнi гадки про незвичайнi можливостi, пов’язанi з такою мандрiвкою. Їi видима правдоподiбнiсть i практична неймовiрнiсть, анахронiзми й цiлковитий хаос – усе це справило на нас дуже сильне враження.

Що стосуеться мене особисто, то я був особливо зацiкавлений фокусом iз моделлю. Пам’ятаю, що я розмовляв про це з Лiкарем, якого зустрiв у п’ятницю в Лiннеiвському товариствi.[1 - Усесвiтне наукове товариство з вивчення та поширення природничоi iсторii. (Тут i далi прим. ред., якщо не вказано iнше.)] Вiн казав, що бачив щось подiбне в Тюбiнгенi, i надавав особливого значення тому, що одну зi свiчок погасило коливанням повiтря. Але як був зроблений фокус, вiн усе ж таки пояснити не мiг.

Наступного вiвторка я знову вирушив у Рiчмонд – схоже, я був одним iз найбiльш постiйних вiдвiдувачiв Мандрiвника в Часi, – але приiхав пiзно й уже застав там кiлькох чоловiкiв, котрi сидiли у вiтальнi.

Лiкар стояв бiля камiна, тримаючи в однiй руцi аркуш паперу, а в другiй годинник. Я озирнувся, але господаря нiде не було видно.

– Пiв на восьму, – сказав Лiкар. – По-моему, час i повечеряти.

– А де ж хазяiн? – запитав я.

– Ви щойно прийшли? Імовiрно, вiн затримуеться. Дивно, але в цiй записцi господар просить мене розпорядитися вечерею, якщо його не буде до сьомоi години. Пише, що все пояснить нам, коли повернеться.

– Шкода, якщо вiн не встигне до вечерi, – мовив Видавець однiеi популярноi газети.

Лiкар подзвонив.

Із присутнiх на тому пам’ятному обiдi, окрiм мене й Лiкаря, був тiльки Психолог. Із нових були: Бленк, згаданий Видавець, Журналiст i ще якийсь тихий, соромливий чоловiк iз бородою, якого я не знав i який, наскiльки я мiг судити, не вимовив анi слова протягом усього вечора.

За столом розмiрковували про те, куди мiг подiтися хазяiн, i я напiвжартома зауважив, що вiн, можливо, вирушив у свою подорож у часi. Видавець попросив пояснити йому, що це означае, i Психолог узявся досить ваговито розповiдати про «дотепний парадокс i фокус», свiдками якого ми стали минулого тижня. Вiн уже дiйшов до середини свого оповiдання, коли дверi в коридор безгучно вiдчинилася. Я сидiв саме навпроти дверей i першим побачив господаря оселi.

– А! – закричав я. – Ну нарештi!..

Дверi вiдчинилися навстiж, i перед нами постав Мандрiвник у Часi.

Я мимоволi скрикнув вiд подиву. Потiм i Лiкар, побачивши його, теж зойкнув:

– Господи! Що з вами сталося, друже?!

Усi, хто сидiв за столом, разом обернулися до дверей.

І справдi, вигляд наш господар мав украй кумедний. Його брудний сюртук

був увесь покритий якимись зеленими плямами, а скуйовджене волосся, як менi здалося, стало сивiшим, анiж звичайно – чи тому, що було припорошене пилом, а чи тому, що й справдi посивiло. Мертвотно-блiдий, iз пiдсохлим порiзом на пiдборiддi та стражденним виразом на застиглому обличчi, вiн на хвилину зупинився на порозi, начебто ослiплений свiтлом.

Потiм, накульгуючи, вiн увiйшов у кiмнату; таке кульгання менi траплялося бачити у волоцюг, якi часто натирали собi ноги.

Ми дивилися на нього й чекали, коли вiн заговорить.

Але Мандрiвник у Часi, не сказавши жодного слова, зi значними зусиллями добрався до столу й потягнувся до пляшки. Видавець наповнив келих шампанським i пiдсунув йому. Хазяiн залпом випив його i, здавалося, став потроху приходити до тями: вiн оглянув стiл, i тiнь колишньоi посмiшки промайнула на його обличчi.

– Бога ради, що з вами? – запитав Лiкар.

Мандрiвник у Часi начебто й не чув його запитання.

– Не звертайте на мене уваги, – мовив вiн, злегка затинаючись. – Менi вже краще…

Вiн удруге простягнув келих за шампанським i знову випив залпом.

– Ось так добре! – вигукнув вiн.

Його очi заблищали, на щоках з’явився легкий рум’янець. Глянувши на нас iз якимось невизначеним схваленням, Мандрiвник у Часi пройшовся по теплiй i затишнiй кiмнатi.

– Я пiду вмиюся та переодягнуся… потiм повернуся й усе поясню вам, – заговорив вiн, знову почавши затинатися, начебто йому доводилося добирати слова. – Залишiть менi шматок баранини. Менi смертельно хочеться м’яса…

Побачивши Видавця, котрий був нечастим гостем у його домiвцi, господар поцiкавився станом його здоров’я. А Видавець поставив йому якесь запитання.

– Зараз, зараз… – вiдповiв Мандрiвник у Часi. – У мене… нi, просто смiшно! Ще хвилина – i я прийду до тями.

Вiн поставив келих i пiшов до дверей, котрi ведуть на сходи. Я знову звернув увагу на його кульгавiсть i м’яке човгання крокiв.

Пiдвiвшись iз мiсця, я глянув на його ноги. На них не було нiчого, крiм подертих i закривавлених шкарпеток.

Дверi зачинилися. Я хотiв був пiти за господарем, але вiдразу ж згадав, що вiн терпiти не може, щоб коло нього клопотали. Якийсь час я, попри зусилля, не мiг зiбрати докупи думки.

– Примiтна поведiнка видатного вченого, – почув я голос Видавця, котрий за звичкою висловлювався заголовками газетних статей.

Це примусило мене знову звернути увагу на яскраво освiтлений обiднiй стiл.

– У чому рiч? – запитав Журналiст. – А й справдi, чи не удавав вiн, часом, де-небудь отакого бурлаку? Я не розумiю!..

Я зустрiвся поглядом iз Психологом i прочитав на його обличчi вiдбиття власних думок. Я подумав про подорож у часi й про самого Мандрiвника в Часi, який, накульгуючи, iз зусиллями пiдiймався сходами. Однак навряд чи ще хтось помiтив його кульгавiсть.

Першим отямився Лiкар. Вiн подзвонив – хазяiн наш терпiти не мiг, аби слуги залишалися в кiмнатi пiд час вечерi, – i звелiв подавати наступну страву.

Видавець, щось бурмочучи собi пiд нiс, заходився працювати ножем i виделкою, i Мовчазний гiсть також узяв iз нього приклад.

Вечеря поновилася. Розмова, у промiжках мiж паузами, обмежувалася лише здивованими вигуками.

Цiкавiсть Видавця була найвищою мiрою збуджена.

– Чи часом наш спiльний друг не поповнюе своi скромнi доходи, збираючи милостиню? А може, вiн потерпае вiд того, що трапилося з Навуходоносором?[2 - Згiдно з бiблiйною легендою, цар Навуходоносор позбувся здорового глузду.] – запитав вiн.

– Я переконаний, що це мае стосунок до Машини часу, – сказав я, спробувавши продовжити перервану розповiдь Психолога про нашi попереднi збори тут.

Видавець став заперечувати.

– Щiток для чищення в них немае, абощо?! – вигукнув вiн. – Невже людина може вкритися пилом тому, що обертаеться у своему парадоксi?…

Ця iдея здалася йому настiльки дотепною, що вiн вiдразу уявив ii в карикатурному виглядi.

– Нi, справдi, що в них там, у цьому майбутньому, щiток немае для чищення одягу? – повторив вiн.

Журналiст теж нiзащо не хотiв вiрити i приеднався до Видавця: адже найлегший вихiд – усе виставити в смiшному свiтлi. Цi двое були представниками нового типу журналiстiв, веселi й непоштивi молодi люди.

– Наш спецiальний кореспондент завтрашнього дня повiдомляе… – заговорив або, точнiше, закричав Журналiст, аж раптом повернувся наш Мандрiвник у Часi.

Вiн був одягнений у звичайний вечiрнiй костюм, i, крiм перебiгливого погляду, на його обличчi вже не залишилося нiяких слiдiв тiеi змiни, що так уразила мене кiлька хвилин тому.

– Слухайте, – звертаючись до нього, весело промовив Видавець, – ось цi добродii запевняють, що ви побували в серединi наступного тижня! Може, ви розповiсте нам що-небудь про нашого маленького Розберi?[3 - Граф Розберi – у 1894–1895 рр., коли написано «Машину часу», був англiйським прем’ер-мiнiстром.] Який гонорар хочете – за все, оптом?

Мандрiвник у Часi, не промовивши жодного слова, посiв вiдведене йому мiсце. На його обличчi промайнула колишня спокiйна усмiшка.

– Де моя баранина? –

запитав вiн. – Яка насолода знову застромити виделку в шматок м’яса!

– Розповiдь! – крикнув Видавець.

– До дiдька розповiдь! – сказав Мандрiвник у Часi. – Менi страшенно кортить iсти. Я не скажу анi слова, поки в моi артерii не потрапить вiдповiдна кiлькiсть пентону[4 - Пентон – речовина, яка утворюеться внаслiдок дii шлункового соку на iжу, що мiстить бiлок.]… Дякую! Будь ласка, i сiль теж.

– Одне слово: ви подорожували в часi? – запитав я.

– Так, – кивнув Мандрiвник у Часi: рот у нього був набитий м’ясом.

– Даю шилiнг за рядок, – швидко промовив Видавець.

Мандрiвник у Часi простягнув свiй келих Мовчуновi й, не кажучи бодай слова, постукав по ньому пальцем. Мовчун, який не спускав iз нього очей, пiдхопився з мiсця й налив йому вина.

Далi за обiднiм столом стало якось нiяково. Що стосуеться мене, то я ледве втримувався вiд запитань, i, зважаючи на все, те саме вiдбувалося з iншими. Журналiст пробував розповiдати анекдоти, щоб розрядити напружену обстановку, а Мандрiвник у Часi взявся до iжi, демонструючи гостям апетит справжнього бурлаки. Лiкар палив сигаретку й, примружившись, уважно спостерiгав за Мандрiвником у Часi. Мовчун, очевидно, конфузився ще дужче, нiж звичайно, i з несподiваною для всiх рiшучiстю пив шампанське, келих за келихом.

Нарештi Мандрiвник у Часi вiдсунув тарiлку й, подивившись на нас, сказав:

– Мушу перепросити. Але я просто вмирав iз голоду. Зi мною трапилися воiстину дивовижнi речi.

Вiн простяг руку й, узявши сигару, обрiзав кiнчик.

– Утiм, ходiмо краще до курильноi кiмнати, – додав вiн. – Це занадто довга iсторiя, i тому не варто починати ii за неприбраним столом.

Вiн пiдвiвся, на ходу подзвонив прислузi та провiв нас до сусiдньоi кiмнати.

– Ви розповiли Бленку, Дашу й Чозу про Машину часу? – запитав вiн мене, указуючи на трьох нових гостей, i сiв у м’яке крiсло.

– Але ж це простий парадокс! – вигукнув Видавець.

– Я не маю сил сперечатися сьогоднi. Я нiчого не маю проти того, щоб розповiсти вам цю iсторiю, але з умовою – мене не турбувати. Ви знаете: менi нетерпеливиться якомога швидше викласти все перед вами – просто нестерпна жага. Бiльша частина моеi розповiдi здасться вам брехнею. Ну то й добре! Хоча це все правда, вiд першого до останнього слова… О четвертiй годинi – сьогоднi о четвертiй годинi – я був у своiй лабораторii, i з того моменту… я прожив вiсiм днiв, але яких? Жодна людська iстота нiколи не переживала нiчого подiбного! Я страшенно стомлений, проте не засну, доки не розповiм вам усього. І вже тодi – спати. Але тiльки щоб не перебивали. Згоднi?

– Згоднi! – крикнув Видавець, i всi повторили за ним хором:

– Згоднi!

Мандрiвник у Часi почав свое оповiдання, котре я й наводжу далi.

Спочатку вiн сидiв, вiдкинувшись на спинку крiсла, i говорив повiльно, як страшенно втомлена людина, але потiм дещо пожвавiшав.

Записуючи його розповiдь, я особливо ясно вiдчував цiлковиту неспроможнiсть свого пера й нездатнiсть вiдтворити всi достоiнства цiеi розповiдi; проте я певен, що вона вас зацiкавить. Ви не побачите блiдого щирого обличчя оповiдача, освiтленого яскравим свiтлом лампи, не почуете iнтонацiй його голосу. Ви не зможете уявити собi, як у рiзних мiсцях розповiдi змiнювався вираз його обличчя! Бiльшiсть iз нас, слухачiв, сидiла в затiнку – у курильнiй кiмнатi не були запаленi свiчки й лампа освiтлювала тiльки обличчя Журналiста та ноги Мовчуна. Спочатку ми iнодi перезирались один з одним, але потiм перестали робити це й уже просто не зводили очей з оповiдача.

Подорож у часi

– Минулого вiвторка декому з вас я вже розповiдав про принципи будови Машини часу й у майстернi навiть показував вам цю Машину: тодi вона була ще не зовсiм закiнчена. У майстернi моя Машина стоiть i зараз – щоправда, трохи попсована подорожжю. Один iз важелiв зi слоновоi кiстки зламався, бронзова поперечина погнулася, але решта ще хоч куди.

Я сподiвався закiнчити ii в п’ятницю, але, коли взявся до складання, помiтив, що одна з нiкелевих осей виявилася на дюйм коротшою. Довелося переробляти, i все було готове тiльки ближче до ранку.

І нарештi, сьогоднi о десятiй годинi ранку перша з усiх Машин часу розпочала свою подорож. Я оглянув ii востанне, перевiрив усi гвинти, капнув мастила на кварцовий стрижень i сiв у крiсло…

Гадаю, самогубець, що приставив пiстолет до скронi, мае пiсля пострiлу вiдчути щось на кшталт того приголомшення, яке було потiм у мене.

Я взявся однiею рукою за пусковий важiль, другою – за гальмо. Натиснув перший, майже вiдразу ж – другий. І в мене виникло враження, начебто я похитнувся й падаю, – знаете, як увi снi? Роззирнувшись, я знову побачив свою лабораторiю, у тому самому виглядi.

Чи вiдбулося що-небудь? На мить промайнула думка, що моi теоретичнi викладення обдурили мене. Глянув на годинник: усього хвилину тому вiн показував ледь-ледь на десяту, а тепер на ньому було вже майже пiв на четверту!..

Я глибоко зiтхнув i, зцiпивши зуби, знову натиснув обома руками на пусковий важiль – i тi

i-таки митi вiдчув поштовх, лабораторiя стала нечiткою, стемнiло. Увiйшла мiс Вотчетт i, очевидно не помiчаючи мене, попрямувала до дверей, що ведуть у сад. Я гадаю, iй усе ж таки знадобилося не менше хвилини, щоб пройти цю кiмнату, але менi здалося, що вона пролетiла через неi, як ракета. Я ще сильнiше натиснув важiль, до граничноi межi. І наступноi секунди настала нiч, начебто загасили лампу, а ще за мить уже був ранок.

У лабораторii стало вогко й мрячно. Знову прийшла нiч, потiм знову день, знову нiч, знову день – i так дедалi швидше. У моiх вухах шумiло, а в головi було дивне, якесь невиразне вiдчуття неясностi.

Боюся, не зумiю передати вам своерiдних вiдчуттiв, якими супроводжувалася ця подорож. У будь-якому разi вони не дуже приемнi. Начебто ви, зовсiм безпомiчнi, прожогом мчите вперед i при цьому вас наповнюе жахливе передчуття: ось зараз – ущент.

Поки я так мчав, днi змiнялися ночами, ночi миготiли, нiби змахи чорного крила. Неясне вiдчуття, буцiмто я досi в моiй лабораторii, раптом зникло, i я побачив сонце, яке хутко стрибало по небу й перетинало його щохвилини, вiд сходу до заходу, i щохвилини розпочинало новий день.

Я припустив, що лабораторiя зруйнована i що я пiд голим небом. Здавалося, тут споруджуеться якась нова будiвля, але я занадто швидко мчав, щоб розгледiти предмети, якi рухалися навкруги. Навiть останнiй равлик – i той проносився повз мене щодуху.

Моi очi дуже страждали вiд постiйноi змiни пiтьми та свiтла. У короткi промiжки темряви я бачив мiсяць: вiн швидко вертiвся на небi, змiнюючи своi фази вiд молодика до повнi. Я бачив слабке мерехтiння зiрок, якi кружляли по небу. Але у мiру того як я мчав iз дедалi бiльшою швидкiстю, змiна ночi й дня зливалася в однi безперервнi сутiнки. Небо забарвлювала дивна синява, та сама чудова свiтла фарба, яка бувае раннiм присмерком. Сонце, що стрибало по небу, перетворилося на одну вогненну смугу, на яскраво блискучу дугу, а мiсяць – на блiду сяйливу стрiчку. Зiрок я вже не мiг бачити й тiльки iнодi помiчав яскравi кола, якi виблискували у темнiй лазурi пiднебесся.

Ландшафт навколо мене, здавалося, був загорнутий у туманний серпанок. Я все ще перебував на схилi пагорба, на якому дотепер стоiть мiй будинок, i надi мною здiймалася вершина, сiра й невиразна. Я бачив, як росли на цьому пагорбi дерева, постiйно змiнюючись подiбно до клубiв пари: то жовтiли, то знову зеленiли, росли, розширювалися й, миготячи, зникали. Я бачив, як виростали величезнi будинки – туманнi, чудовi, а потiм зникали, немов сновидiння. Уся поверхня землi начебто перетворювалася, танула й спливала на моiх очах.

Маленькi стрiлки на циферблатi, котрi вiдзначали швидкiсть мого руху, оберталися дедалi прудкiше. Я помiтив, що сонячна смуга гойдалася вгору й униз, вiд одного сонцестояння до iншого, за менш анiж одну хвилину, таким чином виходило, що за хвилину я пролiтав понад рiк. Щохвилини вiдбувалася змiна: то в повiтрi кружляв бiлий снiг, то вiн зникав, змiнюючись на таку саму нетривалу яскраву зелень весни.

Неприемнi вiдчуття, вiд яких я потерпав на самому початку подорожi, трохи притупилися й перейшли в таке собi iстеричне збудження. Я спостерiгав незграбне розгойдування Машини, але не мiг пояснити собi, чому це вiдбуваеться.

У моiй головi панував такий хаос, що я не в змозi був зосередитися на якiйсь конкретнiй думцi та з якимсь божевiллям спрямовувався в майбутне. Спочатку я майже не думав про зупинку й про будь-що, крiм цих вiдчуттiв.

Та незабаром з’явилося нове почуття, щось подiбне до цiкавостi, змiшаноi iз жахом, i це вiдчуття, поступово посилюючись, остаточно опанувало мене.

«Який дивний розвиток людства, який дивний прогрес порiвняно з нашою зародковою цивiлiзацiею, – думав я, – розкриеться передi мною, коли я ближче гляну на свiт, що невиразно мерехтить i швидко змiнюеться перед моiми очима!» Я бачив величезнi чудовi архiтектурнi споруди, що здiймалися надi мною, значно масивнiшi, нiж будь-якi будови нашого столiття, i водночас начебто витканi з мерехтливого туману! На схилi пагорба я бачив рослиннiсть, яка була багатшою вiд нинiшньоi i яка не зникала взимку. Навiть крiзь туманну завiсу, що огортала моi думки, свiт здавався менi надзвичайно прекрасним. Ось тодi-то я й замислився: а як же зупинитися?

Особливий ризик пiд час зупинки полягав у тому, що який-небудь предмет мiг уже зайняти той простiр, що його ранiше займали я й моя Машина. Поки я мчав у часi з такою жахливою швидкiстю, це не мало значення. Я перебував, так би мовити, у розрiдженому станi й подiбно до пари прослизав у промiжки мiж зустрiчними тiлами! У разi ж зупинки моя iстота – молекула за молекулою – мусила проникнути в зустрiчний предмет. Атоми мого тiла повиннi були ввiйти в таке щiльне зiткнення iз цiею перешкодою, що могла вiдбутися сильна хiмiчна реакцiя й, цiлком iмовiрно, страшний вибух, який вiдправив би мене разом iз моiм апаратом по той бiк усiх можливих вимiрiв, тобто в царину невiдомого! Ця думка не раз спадала менi, коли я будував свою Машину, але я безжурно

приймав ii як непозбутнiй ризик – один iз тих, котрих людина не в змозi уникнути. Тепер же, коли це стало неминучим, ризик не видавався менi таким дрiб’язковим, як ранiше.

Рiч у тому, що абсолютна химернiсть навколишнього свiту, неприемне погойдування й тремтiння Машини, а головне, вiдчуття безперервного падiння, зовсiм збили мене з пантелику. Я казав собi, що нiколи не зможу зупинитися, i пiд впливом раптовоi внутрiшньоi суперечностi одразу ж вирiшив це зробити.

Виявивши дурну необачнiсть, я щосили натиснув на важiль – Машина миттево перевернулася, i я стрiмко полетiв у простiр.

У моiх вухах загуркотiв грiм. На мить я оглухнув. Дивлюся: я вже сиджу на м’якiй дернинi перед своею перекинутою Машиною, а навколо мене свище град. Перед очима – суцiльна сiра завiса. Але шум у вухах поступово минув, i я озирнувся.

Я був, як менi здалося, на маленькiй галявинi в саду; усюди – кущi рододендронiв, i з них рясно осипаються пiд ударами граду лiловi й пурпурнi квiти. Вiдстрибуючи вiд землi й танцюючи в повiтрi, градини утворили невеличку хмарку, що зависла над моею Машиною й, немов дим, стелилася по землi. За одну мить я змок до рубця.

– Оце так гостиннiсть! Людина мчала до вас крiзь незлiченну кiлькiсть рокiв, а ви так зустрiчаете…

Однак я вiдразу подумав: нерозумно так мокнути.

Я пiдвiвся й роззирнувся. Якась колосальна фiгура, висiчена, очевидно, з бiлого каменю, неясно вимальовувалася в туманi за рододендронами. Але все iнше годi було розгледiти.

Важко передати моi вiдчуття. Коли град став ущухати, я нарештi роздивився бiлу постать. Вона була величезна: срiбляста тополя ледве сягала ii плеча. Бiломармурова, вона являла собою щось на взiр крилатого Сфiнкса, але крила були не притиснутi до тiла, а розпростертi, i вся фiгура неначе ширяла в повiтрi. П’едестал, як менi здалося, був зроблений iз бронзи, вкритоi густим шаром мiдноi зеленi.

Обличчя Сфiнкса було звернене в мiй бiк. Його невидющi очi начебто стежили за мною, а на губах вiдбивалася тiнь посмiшки. Вiн був сильно попсований негодою, i це справляло неприемне враження, наче Сфiнкс був уражений якоюсь хворобою.

Я стояв i дивився на нього, може, пiвхвилини, а може, пiвгодини. Вiн то вiддалявся, то наближався – залежно вiд того, посилювався чи слабшав град. Коли ж я вiдвiв вiд статуi очi, то побачив, що завiса iз граду стала набагато прозорiшою, а небо посвiтлiшало, обiцяючи, що незабаром визирне сонце.

Я знову глипнув на бiлу постать, котра неначе присiла для стрибка, i раптово вiдчув усю вiдчайдушну смiливiсть моеi подорожi. Що постане передi мною, коли розсiеться туманна завiса? Якi змiни могли вiдбутися з людьми? А що, як раптом усiма оволодiла жорстокiсть? Що, як за цей промiжок часу людська раса втратила свiй колишнiй вигляд i перетворилася на щось нелюдське, вiдразливе й надзвичайно дуже? Ще вiзьмуть i приймуть мене за яку-небудь первiсну дику тварину, страшну й огидну своею схожiстю з людьми. Я можу здатися iм лихою iстотою, яку треба негайно знищити…

Незабаром я розрiзнив iще якiсь грандiознi силуети: величезнi будинки з вибагливим поруччям i високими колонами, покритi лiсом схили пагорба, якi невблаганно наповзали на мене крiзь туманну завiсу, що ставала чимраз тоншою.

Я вiдчув панiчний страх i як божевiльний кинувся до Машини часу, напружуючи всi сили, щоб упорядкувати ii.

Тим часом сонячнi променi пробилися крiзь грозовi хмари. Сiра туманна завiса станула, немов убрання примари. Надi мною в яскравiй блакитi лiтнього неба кружляли та зникали темнi жмути розiрваних хмар.

Величезнi будинки тепер було видно цiлком чiтко. Пiсля бурi на стiнах залишилися дощовi краплi та градини, якi виблискували в сонячному промiннi.

Я вiдчував свою беззахиснiсть у цьому дивному свiтi. Ймовiрно, так почуваеться птах, коли над ним кружляе яструб. Мiй страх зростав, вiн майже межував iз божевiллям. Але я набрався духу, зцiпив зуби i щосили почав працювати над Машиною. Зрештою Машина поступилася моему вiдчайдушному натиску й перевернулася, при цьому сильно вдаривши мене по пiдборiддю. Я стояв, поклавши одну руку на крiсло, а другу на важiль, важко дихав i вже збирався знову пiднятися на сидiння.

Слiд зауважити, що разом iз думкою про можливiсть швидко повернутися додому до мене повернулася також i мужнiсть. Я став озиратися навкруги з бiльшою цiкавiстю та з меншим страхом перед свiтом далекого майбуття.

У круглому отворi, що був високо в стiнi найближчого будинку, я розгледiв групу людських фiгур у розкiшних м’яких убраннях. Вони теж бачили мене: iхнi обличчя були зверненi в мiй бiк.

Потiм я почув звуки голосiв, що наближалися. Крiзь кущi, якi оточували Бiлого Сфiнкса, я побачив голови та плечi людей, котрi бiгли в моему напрямку. Один iз них вискочив на стежку, що вела до тiеi галявини, де стояв я зi своею Машиною. Це була маленька iстота – фути з чотири на зрiст, одягнена в пурпурову тунiку, пiдперезану шкiряним паском. На ногах – сандалii або черевики (я не мiг як слiд роздивитися). Ноги були оголенi до к

лiн, а голова нiчим не прикрита. І тiльки тодi я звернув увагу на те, яким теплим було повiтря.

Цей маленький чоловiк справив на мене досить сильне враження: вiн був дуже гарний i грацiйний, але надзвичайно тендiтноi статури. Нiжний рум’янець, що вкривав його обличчя, нагадав менi найбiльш витончений вид хворобливоi краси – вроду сухотних, про яку всi ми так багато чули. Лише поглянувши на це створiння, я вiдразу заспокоiвся й забрав руки з Машини.

У Золотiй Добi

За хвилину ми вже стояли вiч-на-вiч – я та цей тендiтний витвiр майбутнього. Вiн смiливо пiдiйшов до мене й засмiявся просто менi в обличчя. Ця абсолютна вiдсутнiсть страху вразила мене. Потiм чоловiчок обернувся до ще двох таких самих iстот, якi йшли слiдом за ним, i заговорив iз ними якоюсь дивною, але дуже нiжною i спiвучою мовою.

Тим часом пiдiйшли й iншi, й мене оточив маленький гурт iз восьми або десяти витончених створiнь. Одна з iстот звернулася до мене.

Не знаю чому, але менi спало на думку, що мiй голос занадто рiзкий i грубий для них. Тому я тiльки похитав головою й указав на своi вуха. Чоловiчок зробив крок уперед, зупинився нерiшуче й, нарештi, доторкнувся до моеi руки. Тiеi самоi митi я вiдчув, як iще кiлька маленьких щупалець злегка торкнулося моеi спини та плечей.

Очевидно, цi люди хотiли переконатися, що я дiйсно iсную. Судячи з iхньоi поведiнки, поки що боятися було нiчого. Бiльше того, у цих гарненьких маленьких чоловiчках вiдчувалося щось таке, що вселяло довiру, – якась грацiозна м’якiсть, дитяча невимушенiсть. До того ж усi вони здавалися дуже тендiтними, тому я, звичайно, мiг би негайно порозкидати iх у рiзнi боки, як маленькi кеглi.

Проте я все ж таки мимоволi пригрозив iм, тiльки-но побачив, що iхнi маленькi рожевi рученята обмацують мою Машину. На щастя, я вчасно згадав про ймовiрну небезпеку, а тому, перегнувшись через стрижнi, вiдгвинтив важелi, що надають Машинi рух, i поклав iх до кишенi. Вiдтак я повернувся до чоловiчкiв, аби спробувати знайти з ними спiльну мову.

Вдивившись в обличчя незнайомцiв пильнiше, я помiтив деякi особливостi iхньоi нiжноi краси – краси дрезденськоi порцеляни. Їхне волосся, однаково кучеряве у всiх, рiзко закiнчувалося на рiвнi шиi та щiк. Не було нi найменшого натяку на будь-яку рослиннiсть на обличчi; вуха здавалися надзвичайно мiнiатюрними; рот був маленький, iз яскраво-червоними, швидше тонкими губами, а пiдборiддя гостре. Очi – великi та лагiднi, але – нехай навiть ви вважатимете це зарозумiлiстю – я зовсiм не помiтив у них ознак тiеi цiкавостi до себе, на яку мав право розраховувати.

Оскiльки вони не робили жодноi спроби поспiлкуватися зi мною, а тiльки стояли навколо мене й, осмiхаючись, перемовлялися мiж собою нiжними воркiтливими голосами, я сам заговорив до них.

Спочатку я вказав на Машину часу й на себе. Потiм, не знаючи, як краще виразити уявлення про час, я простяг руку до сонця.

Тiеi ж таки митi одна витончена гарненька iстота, одягнена в пурпурову й бiлу тканину, повторила мiй жест i спробувала зобразити щось схоже на гуркiт грози.

Я на хвилину остовпiв, хоча значення жесту було цiлком зрозумiлим. Раптом менi на думку спало питання: а може, цi створiння просто дурнi? Напевно, вам важко збагнути, наскiльки ця думка вразила мене. Я завжди гадав, що люди епохи вiсiмсот другоi тисячi рокiв повиннi опинитися далеко попереду нас у науцi, мистецтвi – у всьому. І раптом один iз них поставив менi запитання, котре свiдчить про те, що його розумовий рiвень анiтрiшки не вищий, анiж розумовий рiвень нашоi п’ятирiчноi дитини! Адже чоловiчок запитав мене, чи не звалився я з неба пiд час грози!..

Утiм, це цiлком вiдповiдало iхньому зовнiшньому вигляду, тендiтнiй статурi й нiжним рисам обличчя. Мене охопив напад розчарування. На мить я подумав, що дарма створив Машину часу!

Кивнувши, я вказав на сонце й так переконливо зобразив грiм, що чоловiчки здригнулися, вiдскочили вiд мене на крок, схилили голови. Потiм один iз них засмiявся й пiдiйшов до мене з гiрляндою iз дуже гарних, але не вiдомих менi квiтiв; цю гiрлянду вiн надяг менi на шию. Тут усi радiсно зааплодували, стали бiгати, зривати квiти i, смiючись, засипали мене цими квiтами з голови до нiг. Ви, котрi нiколи не бачили нiчого такого, навiть уявити собi не можете, якi нiжнi й дивнi квiти створила культура далекого-далекого майбуття!

Хтось iз чоловiчкiв висловив думку, що мене – iхню iграшку – варто б виставити в найближчому будинку. Недовго думавши, вони повели мене до величезноi сiроi будови з потрiсканого камiння, повз бiломармурового Сфiнкса, що, здавалося, увесь час позирав на мене й тiшився з мого здивування.

Коли я йшов iз ними, менi раптом згадалася моя колишня тверда впевненiсть, що нашi нащадки вiдрiзнятимуться глибокою серйознiстю та високим розвитком iнтелекту, – i я мимоволi розсмiявся.

Будинок, куди мене привели, вражав своiми колосальними розмiрами й величезним входом. Саме собою зрозумiло, що я з найбiльшою цiкавiстю розглядав дедалi бiльшу юрбу цих чоловiчкiв i ши

окий отвiр вiдчинених дверей: вiн зяяв передi мною, темний i таемничий.

Загальне враження вiд навколишнього свiту, що його я мiг спостерiгати з-за iхнiх голiв, було таке: вiн увесь немов густо зарiс кущами й квiтами, як давно занедбаний, але все ще прекрасний сад. Я бачив високi стебла дивних бiлих квiтiв iз восковими пелюстками, завширшки у фут; вони були порозкиданi скрiзь i, очевидно, росли в дикому станi серед чагарникiв. Але менi було не до того, щоб уважно розглядати квiти, адже моя Машина часу залишилася на галявинi, серед рододендронiв, без жодного нагляду.

Арку головного входу прикрашало пишне рiзьблення, але я, звичайно, не змiг роздивитися його дуже детально. Проте менi вдалося вiдзначити надзвичайну схожiсть iз давньофiнiкiйськими прикрасами, i я був уражений тiльки тим, що рiзьблення доволi сильно постраждало вiд часу.

У дверях мене зустрiли iншi маленькi чоловiчки, вбранi в iще свiтлiший одяг, i ми пiшли далi всi разом. У своему темному костюмi дев’ятнадцятого сторiччя й весь заквiтчаний, я, безсумнiвно, виглядав досить кумедно серед цих свiтлих, нiжно забарвлених шат i блискучоi бiлизни тiл. Навколо мене раз у раз лунали вибухи мелодiйного смiху й веселi вигуки.

Величезнi дверi вели до так само величезноi зали, оббитоi чимось коричневим. Дах був у тiнi, а у вiкна, частково з кольоровими шибами, почасти зовсiм без шиб, линуло м’яке приемне свiтло. Пiдлога була зроблена з величезних брил якогось дуже твердого бiлого металу, саме брил – не плит i не шматкiв. І цi брили були такi стертi, ймовiрно, ногами незлiченних минулих поколiнь, котрi мешкали тут, що мiсцями там, де частiше ходили, утворилися навiть глибокi колii.

Упоперек зали стояло безлiч столiв, зроблених з уламкiв полiрованого каменю, заввишки не бiльше фута; на столах височiли купи плодiв. Деякi з цих плодiв здавалися чимось схожим на гiгантську малину й апельсини, але бiльшiсть iз них була менi зовсiм не вiдома.

Мiж столами були порозкиданi м’якi подушки. Моi провiдники сiли на них i зробили менi знак, щоб я брав iз них приклад. Із милою безцеремоннiстю вони взялися iсти плоди просто руками, кидаючи шкiрку й залишки в круглi отвори з бокiв столiв. Я, звичайно, не гаючи часу, скористався iхнiм запрошенням, оскiльки менi дуже хотiлося iсти й пити.

Потiм я став оглядати залу. Що мене особливо вразило, то це вiдчуття якогось руйнування й занепаду в усьому. Кольоровi шиби у вiкнах, якi зображували геометричнi фiгури, у багатьох мiсцях були розбитi, а фiранки покритi грубим шаром пилу. Я помiтив також, що кут мармурового столу бiля мене надщерблено. Проте зала вражала багатством оздоблення й мальовничiстю.

У цiй залi обiдали чоловiк двiстi. Бiльшiсть iз них постаралася сiсти якнайближче до мене. Вони з цiкавiстю спостерiгали за мною й, не припиняючи iсти фрукти, увесь час позирали на мене своiми маленькими блискучими очками. Чоловiчки були вбранi в однаковi нiжнi, але дуже мiцнi шовковi тканини.

Мiж iншим, плоди були iхньою единою iжею. Люди далекого майбуття були суворими вегетарiанцями, i, поки я жив серед них, менi довелося зробитися таким самим, попри всю мою любов до м’яса.

Трохи згодом я переконався, що конi, рогата худоба, вiвцi, собаки пiшли слiдом за iхтiозаврами й усi вже вимерли. Але плоди були чудовi. Особливо один гатунок (сезон якого, очевидно, припав саме на час мого перебування там) – борошнистий, у триграннiй шкаралупi; цим я й харчувався увесь час.

Спочатку я був ошелешений цими дивними фруктами й незвичайними квiтами, але потiм почав розумiти, звiдки вони з’являлися.

Такий був мiй перший вегетарiанський обiд у вiддаленому майбуттi.

Тiльки-но я вгамував голод, менi спало на думку навчитися мови нових для мене людей. Я розумiв, що це так само необхiдно, як i iжа. Оскiльки плоди здавалися менi найбiльш придатними для моеi iдеi, я взяв один iз них i постарався порозумiтися за допомогою питальних звукiв i жестiв. Зiзнатися, менi коштувало чималих зусиль, аби змусити себе зрозумiти.

Спочатку моi спроби викликали лише подив i невгамовний смiх, але згодом одна маленька бiлява iстота, вочевидь, збагнула мiй намiр i кiлька разiв повторила якусь назву. Чоловiчки почали балакати про щось свое, але моя перша спроба вiдтворити витонченi короткi звуки iхньоi мови викликала вибух непiдробних, хоча й нечемних, веселощiв. Одначе, незважаючи на таку реакцiю, я почувався серед них, нiби шкiльний учитель, i тому, не соромлячись, iшов до своеi мети. Нарештi в моему розпорядженнi був уже з десяток iменникiв, а потiм я дiйшов до вказiвних займенникiв i навiть дiеслова «iсти».

Але справа просувалася вкрай повiльно; дуже швидко чоловiчкам набридло займатися зi мною, i вони почали уникати моiх розпитувань. Робити було нiчого, i я вирiшив: нехай вони дають менi цi уроки маленькими дозами, коли матимуть слушний настрiй. Утiм, я хутенько переконався, що можу розраховувати лише на дуже малi дози: нiколи ранiше менi не доводилося зустрiчати бiльших ледарiв, причому здатних стомлюватися миттево, нiж цi чоловiч

и.

Занепад людства

У моiх маленьких господарях найбiльше вражала одна дивна риса: цiлковита вiдсутнiсть зацiкавлення в будь-чому. Вони нагадували безтурботних дiтей: пiдбiжать до мене, зупиняться, глипнуть, поахають i тiкають у пошуках новоi iграшки. Обiд, а разом iз ним i моi першi спроби зав’язати з ними розмову скiнчилися. Раптом, уявiть собi, я помiтив, що в залi нiкого не зосталося з тих, хто оточував мене спочатку. Але, як не дивно, я теж доволi швидко втратив будь-яку цiкавiсть до цих чоловiчкiв.

Угамувавши голод, я через портал вибрався надвiр. На кожному кроцi мене зустрiчали люди майбутнього; якийсь час вони йшли слiдом за мною, балакали та смiялися – безсумнiвно, на мою адресу, – посилали привiтальнi жести i знову залишали мене наодинцi з моею власною долею.

Був тихий вечiр, коли я вийшов iз зали; навколишня мiсцевiсть була залита теплими променями призахiдного сонця. Але все здавалося дивним i не було схожим на той свiт, у якому я жив дотепер, навiть квiти. Великий будинок, iз якого я вийшов, розташовувався на схилi широкоi рiчковоi долини, але Темза вiдхилилася, iмовiрно, на милю вiд свого нинiшнього русла.

Я вирiшив зiйти на вершину пагорба (милi на пiвтори вiд того мiсця, де я був), щоб глянути з височини на нашу планету у вiсiмсот двi тисячi сiмсот першому роцi, бо саме цю дату показували стрiлки циферблата моеi Машини часу.

Дорогою я дуже пильно розглядав усе, що мене оточувало, намагаючись знайти розгадку того стану руйнацii, у якому перебував цей колись чудовий свiт. Зiзнатися, у мене вже не залишилося жодних сумнiвiв стосовно того, що ця пишнота переживала занепад.

Трохи далi, на пагорбi, я побачив величезну купу з уламкiв гранiту, скутих масивними алюмiнiевими смугами, а за нею – цiлий лабiринт стрiмких мурiв i купи розколеного камiння. Мiж камiнням густо росла напрочуд гарна рослина (можливо, кропива) iз чудернацьки забарвленими брунатними листками, якi, однак, не могли завдавати опiкiв. Це були, мабуть, залишки якоiсь великоi споруди, але навiщо вона тут, я поки не второпав. Згодом я зробив одне дуже дивне вiдкриття. Але про це розповiм трохи пiзнiше.

Спостерiгаючи за краевидом iз тераси, на якiй я зупинився вiдпочити, звернув увагу на те, що маленьких будiвель нiде не було видно. Цiлком iмовiрно, що й окремi помешкання, й окремi господарства вже зникли. То тут, то там здiймалися величезнi будинки, схожi на палаци, але будиночкiв i котеджiв, настiльки характерних для нашого англiйського ландшафту, бiльше не iснувало.

«Комунiзм», – подумав я.

Слiдом за цiею думкою негайно ж з’явилася iнша.

Я глянув на маленьких людей в однакових м’яких убраннях, якi йшли за мною, i менi раптом впало в око, що в них були нiжнi безбородi обличчя i якась дiвоцька округлiсть форм. Мабуть, навiть дивно, що я ранiше не помiтив цього. Але навколо мене все здавалося дивним. Хай там як, але тiльки тепер я помiтив, що мiж чоловiками й жiнками майбутнього немае жодноi розбiжностi – нi в одязi, нi в статурi, нi в поведiнцi. Цi маленькi чоловiчки були однаковими. І дiти були точнiсiнько як батьки, тiльки дещо меншi. Я також дiйшов висновку, що дiти майбутнього вiдрiзнялися дуже раннiм розвитком, принаймнi фiзичним, i згодом мав багато нагод переконатися в справедливостi своеi здогадки.

Достаток i безпека, у яких жили цi маленькi люди, навiювали менi думку, що яскраво виражена схожiсть мiж статями являе собою природний наслiдок саме таких умов життя. Сила чоловiка, нiжнiсть жiнки, сiм’я, розмежування працi – це все е доконечно потрiбним у добу фiзичноi сили. У густо населенiй краiнi багатодiтнi родини являють собою радше зло для держави; натомiсть там, де насильство становить рiдкiсне явище, де життя потомства забезпечено, немае потреби в iснуваннi сiм’i – i в результатi неминуче зникають розбiжностi мiж функцiями чоловiка й жiнки у вихованнi дiтей, а також пов’язаний iз цим подiл на статi. Навiть у наш час ми бачимо деякi ознаки цього процесу, але в далекому майбуттi цього досягнуть остаточно. Такими були тодi моi висновки. Пiзнiше я переконався, що дiйснiсть далеко перевершила iх.

Мiркуючи про це все й поглядаючи навкруги, я звернув увагу на гарненьку маленьку будiвлю, щось подiбне до колодязя пiд куполом. Мимохiдь я подумав: хiба не дивно, що криницi й далi iснують навiть у такому вiддаленому майбуттi, – але довго не переймався цiею думкою.

Далi, у напрямку вершини пагорба, уже нiяких споруд не було, й оскiльки я крокував занадто швидко для маленьких людей, то незабаром залишився сам-один. Вiдчуваючи дивне почуття свободи i якийсь особливий ентузiазм, я смiливо йшов уперед.

Дiставшись вершини, я побачив лаву, зроблену з якогось невiдомого менi жовтого металу. У деяких мiсцях лава була поiдена червонуватою iржею й покрита м’яким мохом; поруччя лави, що зображували голови грифонiв, були обламанi.

Я сiв на лаву i став милуватися неосяжним свiтом, що розпростерся перед моiм поглядом у промiннi призахiдного сонця.

Картина, варто сказати, була разюче прекрасною

Сонце повiльно ховалося за обрiй, i весь захiд був охоплений золотим вогнем. Подекуди виднiлися горизонтальнi смуги, пурпурнi й малиновi. Унизу лежала долина Темзи; рiчка струменiла, наче цiвка розтопленоi сталi.

Я вже оповiдав про велетенськi палаци, порозкиданi усюди серед пишноi зеленi. Деякi з цих палацiв уже перетворилися в руiни, iншi ж, як i ранiше, були заселенi. То тут, то там немов iз землi виростали бiлi й срiблистi статуi, рiзкi вертикальнi лiнii якогось обелiска. Жодних огорож i ознак власностi, жодних слiдiв землеробства я не помiтив. Уся земля перетворилася на один великий сад.

Розглядаючи таку надзвичайну картину, яка постала перед моiми очима, я намагався знайти пояснення всьому, що бачив. (За якийсь час я переконався, що мое осмислення побаченого було занадто однобiчним i що в ньому крилася лише половина правди.) Пiсля тривалих роздумiв я дiйшов ось якого висновку.

Швидше за все, я бачив людство в еру його деградацii. Червонуватi смуги заходу сонця навели мене на думку про занепад людськоi цивiлiзацii. Зненацька для себе я став свiдком вислiдiв нашого теперiшнього соцiального ладу та суспiльноi дiяльностi. Я вирiшив, що це все були цiлком логiчнi наслiдки. Силу породжують тiльки нестатки; забезпеченiсть натомiсть призводить до слабкостi. Постiйна робота над полiпшенням умов життя – саме в цьому й полягае справжнiй поступ цивiлiзацii, котрий робить життя дедалi бiльш забезпеченим, – мусила досягти свого кульмiнацiйного пункту. Одна перемога об’еднаного людства над природою спричиняла iншу. Те, про що ми тiльки мрiяли, перетворилося на реальнiсть, проекти зрештою були завершенi.

І ось передi мною – наслiдки…

Звичайно, поки ще нашi землеробство й санiтарна наука перебувають у зародковому станi. Сучасна наука атакувала лише дуже незначну дiлянку великого фронту людських хвороб, але вона завзято й наполегливо бореться. Сучасне землеробство й садiвництво знищують то тут, то там бур’яни та культивують лише порiвняно незначну кiлькiсть корисних рослин, а iншим залишаеться боротися за свое iснування. Ми полiпшуемо нашi улюбленi рослини й улюбленi породи тварин шляхом особливого вiдбору. Але як мало таких покращених видiв! Ми розводимо то кращий сорт персика, то виноград без зерен, то особливо гарнi й великi квiти, то кориснiшу породу худоби. Ми робимо це поступово й дiемо навмання, бо не маемо чiткого уявлення про досконалiсть, а нашi знання вкрай обмеженi. До того ж природа в наших незграбних руках е обмаль пiддатливою й боязкою. Але поступово процес налагодиться та вiдбуватиметься дедалi краще. Адже припливи й вiдливи не заважають течii неухильно просуватися вперед. Свiт ставатиме щоразу бiльш розумним, досвiдченим, органiзованим; справи пiдуть усе швидше на шляху до цiлковитого пiдпорядкування природи людинi. Зрештою шляхом ретельноi й розважливоi роботи ми вповнi пристосуемо тваринне i рослинне життя до наших людських потреб.

І ось, як я побачив, такого остаточного пристосування, iмовiрно, досягнуто. Воно вiдбулося в той промiжок часу, крiзь який промчала моя Машина. Повiтря звiльнилося вiд мух i комарiв, земля – вiд бур’янiв i цвiлi. Усюди – дивовижнi плоди й чудовi запашнi квiти, в повiтрi пурхае незлiченна кiлькiсть прекрасних метеликiв. Ідеалу профiлактичноi медицини теж досягнуто: хвороби знищенi; принаймнi, за увесь час мого перебування я не помiтив i слiду якихось заразних недуг. Пiзнiше я довiдався, що й самi процеси гниття та розкладання пiд впливом загальних змiн набули зовсiм iншого характеру.

Що стосуеться соцiального життя, то й там була здобута величезна перемога. Я бачив, що людство майбутнього живе в чудових помешканнях, носить прекрасний одяг i водночас зовсiм не працюе. У кожному разi, я не помiтив жодних ознак соцiальноi й економiчноi боротьби. Крамницi, оголошення, рух вантажiв вулицями i загалом уся промисловiсть, яка становить пiдгрунтя нашого сучасного свiту, зникли зi свiту майбутнього!

Не дивно, що цього прекрасного вечора, залитого променями золотавого заходу, у мене мимоволi з’явилася думка: навколишнiй свiт i е соцiальним раем.

Я дiйшов висновку, що людство нарештi-таки розв’язало проблему зростання народонаселення й перестало збiльшувати свою чисельнiсть.

Однак новi умови неминуче вимагають вiд людини пристосуватися до змiн, що вiдбуваються в ii життi. Якщо тiльки наша бiологiя не являе собою один нескiнченний ланцюг оман, то в чому ж причина прогресу людського розуму й сили? Праця i свобода, тобто такi умови, коли дiяльний, сильний i спритний випереджае, а найслабший вiдходить убiк; коли перемагають згуртований союз здiбних людей, самовладання, терпiння, рiшучiсть – ось що змушуе iнтелект i фiзичну природу людини вдосконалюватися.

Інститут сiм’i й усi похiднi звiдси почуття: лютi ревнощi, нiжнiсть до свого потомства, самовiдданiсть батькiв, – усе це знаходить виправдання й пiдстави в тих неминучих небезпеках, якi оточують молоде поколiння. Ну а тепер про те, де ж цi небезпеки.

Уже в сучасному суспiльствi помiтний дедалi вагомiши

протест проти подружнiх ревнощiв, проти слiпоi материнськоi любовi, проти взагалi будь-яких бурхливих емоцiй. Цi почуття видаються нам зайвими, тому що тiльки збiльшують незручностi нашого життя. Вони е пережитками диких первiсних часiв i зовсiм недоречнi у витонченому й приемному життi.

Я думав про фiзичну слабкiсть цих маленьких людей, про iхнi жалюгiднi розумовi здiбностi, про величезнi незлiченнi руiни, якi оточували мене, i ще бiльше затверджувався на думцi, що людство здобуло цiлковиту перемогу над природою. Адже пiсля битви завжди настае спокiй. Людство, бувши енергiйним i розумним, використало всю мiць своiх життевих сил на те, щоб змiнити умови, у яких воно iснувало. І, як наслiдок, настала реакцiя, викликана змiною умов.

У цьому новому життi, за наявностi повного достатку й безпеки, неспокiйна енергiя, що в нашому суспiльствi становить силу, мусила перетворитися на слабкiсть. Адже й у нас деякi бажання та нахили, колись необхiднi для того, щоб не загинути, тепер просто заважають жити. Фiзична сила, мужнiсть i войовничiсть не тiльки не допомагають, а й навiть становлять перешкоду в життi цивiлiзованого людства. У державi ж, заснованiй на фiзичному достатку й забезпеченостi, усяка надмiрна сила – як розумова, так i фiзична, – була б зовсiм нi до чого. Отже, я дiйшов висновку, що вже дуже давно на землi не iснувало жодноi небезпеки нi вiд вiйн, анi вiд окремих випадкiв насильства, нi вiд диких звiрiв, анi вiд спустошливих епiдемiй, пiсля яких у людства мала б виникати потреба у вiдновленнi сил i змiцненнi органiзму; не було також i жодноi доконечноi потреби в працi.

У таких умовах життя тi, кого ми називаемо слабкими, почувалися не гiрше, нiж сильнi. Та й, по сутi, iх уже не слiд було вважати слабкими. Вони, до речi, були значно краще пристосованi до такого життя, нiж сильнi, оскiльки сильних пiдточувала енергiя, котра не дiставала виходу.

Я не сумнiвався, що дивовижна краса будинкiв, якi оточували мене, була останнiм проявом енергii людства, котра згодом ставала недоцiльною й непотрiбною пiсля того, коли нарештi-таки було досягнуто повноi гармонii в життi; цей останнiй спалах енергii увiнчав перемогу – i потiм настала епоха мирного життя.

Такою е неминуча доля енергii за вiдсутностi життевоi боротьби: якийсь час ця енергiя ще проявляеться в мистецтвi, у коханнi, а потiм настають безпораднiсть i занепад…

Але навiть цi художнi iмпульси незабаром повиннi зникнути – i вже, напевно, зникли в той час, який був перед моiми очима. Прикрашати себе квiтами, танцювати та спiвати – оце й усе, що залишилося вiд сильних колись iмпульсiв. Зрештою й це мусило поступово виродитися в цiлковиту бездiяльнiсть.

Праця й доконечна потреба служать для нас точилом, на якому вигострюються нашi сили та здiбностi, i менi здаеться, що тут це ненависне точило було зламане.

Стоячи на пагорбi й удивляючись у темряву, яка згущалася, я думав, що в доволi простому поясненнi менi вдалося знайти розв’язання проблеми свiту, що я розгадав таемницю цього чарiвного маленького народу. Можливо, винайденi ними засоби проти приросту населення виявилися занадто дiевими, i тому чисельнiсть люду швидше зменшувалася, нiж залишалася постiйною. Цим i можна було пояснити запустiння, котре панувало скрiзь.

Мое тлумачення було дуже простим i навiть досить правдоподiбним, як i бiльшiсть помилкових теорiй!

Раптовий удар

Поки я мiркував про занадто повсюдне торжество людини, на пiвнiчному сходi, пронизаному срiблястим сяйвом, виплила жовта повня. Свiтлi маленькi фiгурки внизу перестали рухатися. Здригнувшись вiд нiчного холоду, я вирiшив спуститися вниз i знайти собi нiчлiг.

Я став шукати знайому менi будiвлю, пробiг очима по Бiлому Сфiнксi на бронзовому п’едесталi: що яскравiшим ставало мiсячне сяйво, то дедалi чiткiше вирiзнялася в ночi його фiгура. Я дуже добре бачив i срiблясту тополю бiля статуi, i густi заростi рододендронiв, i маленьку галявину.

Коли я знову окинув поглядом галявину, мене раптом охопив дивний сумнiв, котрий збурив мiй спокiй.

– Нi, – рiшуче сказав я самому собi, – це не та галявина!

Але це була саме та галявина!

Бiле, немов перерите проказою обличчя Сфiнкса вп’ялося в галявину. Ви можете собi уявити, що я вiдчув, коли остаточно переконався… Нi, не можете!..

Машина часу зникла!

Тiеi ж таки митi з’явилося вiдчуття, начебто мене хльоснули по обличчi батогом: адже я можу назавжди втратити свое колишне столiття й зостатися безпомiчним серед цього страшного нового свiту. Сама лише думка завдавала менi суто фiзичних страждань. Я вiдчував, як стискалося мое горло, уривався подих…

Наступноi секунди я вже весь був пiд владою панiчного жаху й кинувся бiгти величезними стрибками вниз по схилi пагорба. Спiткнувшись, я впав i порiзав собi лице. Я не став гаяти часу на те, щоб зупинити кровотечу, i, схопившись на ноги, знову побiг, вiдчуваючи, як тепла цiвка кровi стiкае по моiй щоцi й пiдборiддю.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Усесвiтне наукове товариство з вивчення та поширення природничоi iсторii. (Тут i далi прим. ред., якщо не вказано iнше.)

2

Згiдно з бiблiйною легендою, цар Навуходоносор позбувся здорового глузду.

3

Граф Розберi – у 1894–1895 рр., коли написано «Машину часу», був англiйським прем’ер-мiнiстром.

4

Пентон – речовина, яка утворюеться внаслiдок дii шлункового соку на iжу, що мiстить бiлок.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить