Думи i мрii
Леся Украiнка

Леся Украiнка

ДУМИ І МРІЇ

Мелодii

* * *

Нiчка тиха i темна була.
Я стояла, мiй друже, з тобою;
Я дивилась на тебе з журбою,
Нiчка тиха i темна була…
Вiтер сумно зiтхав у саду.
Ти спiвав, я мовчазна сидiла,
Пiсня в серцi у мене бринiла;
Вiтер сумно зiтхав у саду…
Спалахнула далека зiрниця.
Ох, яка мене туга взяла!
Серце гострим ножем пройняла.
Спалахнула далека зiрниця…

* * *

Не спiвайте менi сеi пiснi,
Не вражайте серденька мого!
Легким сном спить мiй жаль у серденьку,
Нащо спiвом будити його?
Ви не знаете, що я гадаю,
Як сиджу я мовчазна, блiда.
То ж тодi в мене в серцi глибоко
Сяя пiсня сумная рида!

* * *

Горить мое серце, його запалила
Гаряча iскра палкого жалю.
Чому ж я не плачу? Рясними сльозами
Чому я страшного вогню не заллю?
Душа моя плаче, душа моя рветься,
Та сльози не ринуть потоком буйним,
Менi до очей не доходять тi сльози,
Бо сушить iх туга вогнем запальним.
Хотiла б я вийти у чистее поле,
Припасти лицем до сироi землi
І так заридати, щоб зорi почули,
Щоб люди вжахнулись на сльози моi.

* * *

Знов весна i знов надii
В серцi хворiм оживають,
Знов мене колишуть мрii,
Сни про щастя навiвають.
Весна красна! любi мрii!
Сни моi щасливi!
Я люблю вас, хоч i знаю,
Що ви всi зрадливi…

* * *

Дивлюсь я на яснii зорi,
Смутнi моi думи, смутнi.
Смiються байдужii зорi
Холодним промiнням менi.
Ви, зорi, байдужii зорi!
Колись ви iнакшi були,
В той час, коли ви менi в серце
Солодку отруту лили.

* * *

Стояла я i слухала весну,
Весна менi багато говорила,
Спiвала пiсню дзвiнку, голосну
То знов таемно-тихо шепотiла.
Вона менi спiвала про любов,
Про молодощi, радощi, надii,
Вона менi переспiвала знов
Те, що давно менi спiвали мрii.

* * *

Хотiла б я пiснею стати
У сюю хвилину ясну,
Щоб вiльно по свiтi лiтати,
Щоб вiтер розносив луну.
Щоб геть аж пiд яснii зорi
Полинути спiвом дзвiнким,
Упасти на хвилi прозорi,
Буяти над морем хибким.
Лунали б тодi моi мрii
І щастя мое таемне,
Яснiшi, нiж зорi яснii,
Гучнiшi, нiж море гучне.

Перемога

Довго я не хотiла коритись веснi,
Не хотiла ii вислухати,
Тii речi лагiднi, знаднi, чарiвнi
Я боялась до серця приймати.
«Нi, не клич мене, весно, — казала я iй, —
Не чаруй i не ваб надаремне.
Що менi по красi тiй веселiй, яснiй?
В мене серце i смутне, i темне».
А весна гомонiла: «Послухай мене!
Все кориться мiцнiй моiй владi:
Темний гай вже забув зимування сумне
І красуе в зеленiм нарядi;
Темна хмара озвалася громом гучним,
Освiтилась огнем блискавицi;
Вкрилась темна земля зiллям-рястом дрiбним;
Все кориться менi, мов царицi;
Хай же й темнее серце твое оживе
І на спiв мiй веселий озветься,
Бо на нього озвалося все, що живе,
В тебе ж серце живе, бо ще б’еться!»
Тихо думка шепоче: «Не вiр тiй веснi!»
Та даремна вже та осторога, —
Вже прокинулись мрii i спiви в менi…
Весно, весно, — твоя перемога!

14.05.1893

До музи

Прилинь до мене, чарiвнице мила,
І запалай зорею надо мною,
Нехай на мене промiнь твiй впаде,
Бо знов перемогла мене ворожа сила,
Знов подолана я, не маю сил до бою, —
Я не журюсь, я знала — се прийде.
Спокiйна я, боротися не хочу.
В душi у мене iншii бажання:
Я тiльки думкою на свiтi буду жить,
Я хочу слухать рiч твою урочу
І на своiм чолi твое сiяння
Почуть бажаю хоч едину мить.

13.01.1894

* * *

То була тиха нiч чарiвниця,
Покривалом спокiйним, широким
Простелилась вона над селом,
Прокидалась край неба зiрниця,
Мов над озером тихим, глибоким
Лебiдь сплескував бiлим крилом.
І за кожним тим сплеском яскравим
Серце кидалось, розпачем билось,
Замирало в тяжкiй боротьбi.
Я змаганням втомилась кривавим,
І менi заспiвати хотiлось
Лебединую пiсню собi.

Давня весна

Була весна весела, щедра, мила,
Промiнням грала, сипала квiтки,
Вона летiла хутко, мов стокрила,
За нею вслiд спiвучii пташки!
Все ожило, усе загомонiло —
Зелений шум, веселая луна!
Спiвало все, смiялось i бринiло,
А я лежала хвора й самотна.
Я думала: «Весна для всiх настала,
Дарунки всiм несе вона, ясна,
Для мене тiльки дару не придбала,
Мене забула радiсна весна».
Нi, не забула! У вiкно до мене
Заглянули вiд яблунi гiлки,
Замиготiло листячко зелене,
Посипались бiлесенькi квiтки.
Прилинув вiтер, i в тiснiй хатинi
Вiн про весняну волю заспiвав,
А з ним прилинули пiснi пташинi,
І любий гай свiй вiдгук з ним прислав.
Моя душа нiколи не забуде
Того дарунку, що весна дала;
Весни такоi не було й не буде,
Як та була, що за вiкном цвiла.

1894 року.

* * *

У чорную хмару зiбралася туга моя,
Огнем-блиска

ицею жаль мiй по нiй розточився,
Ударив перуном у серце,
І рясним дощем полились моi сльози.
Промчалась та буря-негода палка надо мною,
Але не зломила мене, до землi не прибила,
Я гордо чоло пiдвела,
І очi, омитi сльозами, тепер поглядають яснiше,
І в серцi моiм переможнii спiви лунають.
Весняная сила в душi моiй грае,
Їi не зломили зимовi морози мiцнi,
Їi до землi не прибили тумани важкi,
Їi не розбила i ся перелiтная буря весняна.
Я вийду сама проти бурi
І стану, — помiряем силу!

Невiльничi пiснi

Мати-невiльниця

Був ясний день, веселий, провесняний,
До нас у хату крiзь вiкно одкрите
Вривався гомiн голосних потокiв,
Що бiгли вниз по вулицi нагiрнiй,
Вiтрець влiтав i, мов пуста дитина,
Скидав додолу вiд стола папери,
За ним влiтала цiла зграя гукiв,
Все та давно знайома пiсня мiста,
Але i в нiй новi лунали ноти,
Веснянi… Та вони лунали не для нас,
Бо не було весни у нашiм серцi.
Ота весна, що за вiкном смiялась,
Нам принесла новини невеселi,
Тюремнi вiстi: той сидить в неволi,
Недавно взятий, той в тюрмi збожеволiв,
А той недавно вийшов, але хворий
Душею й тiлом, вiн же був забраний
Якраз в розцвiтi мрiй, надiй i працi.
Над нами теж, мов туча громовая,
Нависли влади темноi погрози.
Така була для нас в той рiк весна.
Удвох сидiли ми i розмовляли,
Я сумно слухала товаришки розповiдь
І безуважно торочки сплiтала
На обрусi (товаришцi той обрус
В тюрмi покiйна мати вишивала);
Розповiдь та була уривчаста i тиха,
Бо голос був приглушений вiд туги,
І хутко вiн урвався, мов струна;
У хатi стало тихо, тiльки чутно,
Як гралася товаришки дитина
І ляскала маленьким батiжком,
На стiльчику рушаючи в дорогу.
Я, дивлячись на неi, проказала:
«Ба, що робити? Не журiться, друже!
Хоч, може, ми i не побачим волi,
Але дитинка ся побачить, певне!..
Що скажеш ти на се, малий фiлософ?»
Дитинка ясно глянула на мене
Розумними, цiкавими очима,
А мати шпарко мовила до мене:
«Мовчiть, нехай воно сього не чуе!
Ви знаете, дитиною я часто
Вiд матерi покiйноi се чула:
Як виростеш, то будеш вiльна, доню.
Вона казала се так весело i твердо,
Що я повiрила в свою щасливу долю.
І вiрила, аж поки не зросла…
Тепер моiй дитинi се говорять…
Іди, iди, мое маленьке, грайся!»
Дитина знов до забавок вернулась,
Товаришка взяла шиття, я книжку,
Розмова наша бiльше не велася…

1895

* * *

І все-таки до тебе думка лине,
Мiй занапащений, нещасний краю!
Як я тебе згадаю,
У грудях серце з туги, з жалю гине.
Сi очi бачили скрiзь лихо i насилля,
А тяжчого вiд твого не видали,
Вони б над ним ридали,
Та сором слiз, що ллються вiд безсилля.
О, слiз таких вже вилито чимало, —
Краiна цiла може в них втопитись;
Доволi вже iм литись, —
Що сльози там, де навiть кровi мало!

1895

Ворогам (Уривок)

…Вже очi тi, що так було привикли
Спускати погляд, тихi сльози лити,
Тепер метають iскри, блискавицi, —
Їх дикий блиск невже вас не лякае?
І руки тi, не ученi до зброi,
Що досi так довiрливо одкритi
Шукали тiльки дружньоi руки,
Тепер зводяться вiд судороги злостi, —
Чи вам байдуже про такi погрози?
Уста, що солодко спiвали й вимовляли
Солодкi речi або тихi жалi,
Тепер шиплять вiд лютостi, i голос
Спотворився, неначе свист гадючий, —
Що, як для вас жалом язик iх буде?..

1895

Пiвнiчнi думи

Годi тепера! нi скарг, анi плачу,
Нi нарiкання на долю, — кiнець!
Навiть i хвилю ридання гарячу
Стримать спроможусь. Нестиму вiнець,
Той, що сама положила на себе.
Доле слiпая, вже згинула влада твоя,
Повiд життя свого я одбираю вiд тебе,
Буду шукати сама, де дорога моя!
Мрii рожевi, тепер я розстануся з вами,
Тихо вiдводжу обiйми ясних моiх мрiй.
Довго проводити буду сумними очами
Подруг моiх легкокрилих зникаючий рiй.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Згинули мрii, i темрява слiд iх закрила…
Ледве що зникли, а в мене вже знов над чолом
Полум’ям вiють огненнi широкii крила,
Мрiя новая лiта надо мною орлом.
Мов зачарована, слухаю голос надземний:
«Ти блискавицею мусиш свiтити у тьмi,
Поки зорею рожевою край твiй освiтиться темний,
Треба шукати дороги тим людям, що ходять в ярмi.
Глянуть всi тi, що живуть у великiй темницi,
Скажуть: «Се в нашiй краiнi настала весна, —
Грають по небi зiрницi, яснi блискавицi,
Темна ще нiч, та вже хутко минеться вона».
Мрiе новая! твiй голос i крила огнистi
Ваблять мене, я пiду за тим свiтлом ясним
Через простори i дикi дороги тернистi,
Так, як Ізраiль iшов за стовпом огняним.
Знаю, куди ти мене поведеш за собою:
Там без упину лютуе страшна, невсипуща вiйна,
Люди там гинуть у тяжкому лютому бою,
Кров там не ллеться, пануе там смерть потайна.
Кличеш? Я йду! за тобою усюди полину,
Знов повернуся у той зан

пащений край,
Де, може, волi не буде менi до загину,
Мрiе новая, з тобою i там буде рай!

1895

До товаришiв

О, не забуду я тих днiв на чужинi,
Чужоi й рiдноi для мене хати,
Де часто так приходилось менi
Пекучу, гiрку правду вислухати.
Уперше там менi суворii питання
Перед очима стали без покрас;
Тi люди, що весь вiк несли тяжке завдання,
Казали: «Годi нам, тепер черга на вас,
На вас, робiтники незнанi, молодii…
Та тiльки хто ви, де? Подайте голос нам.
Невже тi голоси несмiливi, слабкii,
Квилiння немовлят — належать справдi вам?
Невже на всi великii подii,
На все у вас одна вiдповiдь е —
Мовчання, сльози та дитячi мрii?
Бiльш нi на що вам сили не стае?
Невже се так?..» Я мовчки все приймала;
Чим мала я розбить докори цi?
Мов на позорищi прикута я стояла,
І краска сорому горiла на лицi…
Що ж, браття, мовчите? Чи втiшенi собою,
Що вже й докори сi вас не проймуть?
Чи так задавленi неволею, журбою?
Чи, може, маете яку яснiшу путь?
Подаймо iм великую розвагу,
Скажiм i докажiм, що ми бойцi сами;
А нi, то треба мать хоч ту сумну одвагу —
Сказать старим бойцям: не ждiть, не прийдем ми!

1895

Поет пiд час облоги

У мiстi пануе велика тривога.
Туманом окутала вража облога,
І голод грозиться страшною рукою,
Вiд шпигiв ворожих немае спокою.
Збираеться в мiстi за радою рада,
Та згоди немае, пануе розрада,
Змагання, непевнiсть i крик: зрада! зрада!
Мов тяжка хвороба, так час там пливе,
Та мiсто не вмерло, воно ще живе.
Он в церкву iдуть молодята до шлюбу,
Он мати колише дитиноньку любу.
«Ходiмо, — говорять дружина дружинi, —
З’еднаемо руки i долю свою,
Як згинуть прийдеться, — в останнiй годинi
Побачу край себе дружину мою».
«Спи, — мати спiвае, — мое немовлятко,
Уроджене в люту годину дитятко!
Не будеш ти лиха i голоду знати,
Поки ще на свiтi живе твоя мати».
Іде на стрiвання хороший вояк,
Вiта його мила щаслива.
«Чого зажурився, мiй любий козак?» —
Питае дiвчина вродлива.
«Прощатись прийшов я, кохана, з тобою,
От зараз пiду з товариством до бою.
Несила терпiти лихоi напасти,
Волю я в широкому полi пропасти,
Нiж тута, немов у тюрмi, погибати!
Тебе тiльки, зiронько, жаль покидати…»
Вона подае йому стрiльбу грiмку,
Чiпляе сама ясну шаблю важку,
Цiлуе, i пестить, i щастя бажае,
І, мов на музики, на бiй виряджае:
«Хай наша зоря тебе, милий, веде!»
І милий на смерть без вагання iде.
А онде нещасний коханець край брами
У розпачi голову стиснув руками:
«Найгiрша для мене ся люта година!
Не любить мене чарiвниця-дiвчина.
Подвiйний мiй розпач, подвiйний мiй жаль,
Моя нерозважна печаль!..»
Он пiсня з високого муру лунае.
По мурах одважний спiвець походжае.
Поет не боiться вiд ворога смерти,
Бо вiльная пiсня не може умерти.
Тож вiн з ворогами i з лихом жартуе
І вiршi, мов легкii стрiлки, гартуе,
І кидае пiсню в широкий простор;
Скрiзь чутно ii, на майданi i в полi,
Юрба перейма тую пiсню, мов хор.
Все бачить спiвець у широкiм роздоллi —
І небо, i море, красу свiтову,
І людям спiвае вiн пiсню нову.
Усе одбиваеться в пiснi, як в морi:
Рожевая зоря, й червоная кров,
І темна ненависть, i ясна любов,
І пломiнь пожару, i мiсяць, i зорi.
Та пiсня, як море, i стогне, й рида,
І барвами грае,
І скелi зривае,
Як чиста прозора вода.
Всi слухають пiсню: нещасний коханець,
Щасливая пара, i мати, й дитина,
Спiва тую пiсню дружинi дружина, —
Те знае i тiшиться музин обранець,
Бо вдень, серед люду, поети мов дiти,
Їм милi трiумфи, i лаври, i квiти,
І вабить iм очi великая слава,
Якоi не дасть перемога кривава, —
В надii на неi терновий вiнець
Прийма молоденький спiвець.
Ось день проминув, зник i вечiр погожий,
Нiч крие i мiсто, i табiр ворожий,
І дивляться любо небеснii очi;
Поснули усi, до спочинку охочi,
Здрiмалася навiть обачна сторожа,
Скрiзь тихо… Мiцна чарiвниченька божа,
Кориться iй все пiд кiнець;
Але не кориться спiвець.
Тi променi гордi, яснi, золотii,
В ньому розбудили i речi, i мрii,
Їх стримати — груди тiснi!
І прудко, мов iскри з багаття огнистi,
Мов хвилi гiрського потоку срiблистi,
Летять голоснii пiснi.
І ллються, i ллються без примусу, вiльно,
Недбалi про славу й вiнки,
І линуть з пiвнiчними вiтрами спiльно
Високо пiд яснi зiрки.
Бринить у них радiсть, лунае i горе,
Шумить у них спогадiв, мрiй цiле море,
Навколо них розпач хаосом чорнiе,
Над ними веселка надiй променiе.
Не знае поет, чи хто слуха його,
Не стримуе серця i спiву свого,
Спiва серенаду яснiй своiй зiрцi,
Та ночi, та музi своiй винозiрцi,

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить